Ești un militar de rang înalt
trimis în Afganistan.
Ești responsabil de viețile
a sute de bărbați și femei,
iar baza ta e atacată.
Proiectile de mortier explodează peste tot în jurul tău.
Chinuindu-te să vezi prin praf și fum,
faci tot posibilul să ajuți răniții,
iar apoi te târăști într-un buncăr din apropiere.
Conștient, dar amețit de explozii,
te întinzi pe o parte și încerci să procesezi ceea ce tocmai s-a întâmplat.
Pe măsură ce îți recapeți vederea,
vezi o față însângerată
uitându-se fix la tine.
Imaginea e înfricoșătoare,
dar îți dai repede seama
că nu e reală.
Această imagine continuă să te viziteze de mai multe ori pe zi și în somn.
Decizi să nu spui nimănui, temându-te să nu-ți pierzi slujba
sau să fii văzut ca o persoană slabă.
Îi dai imaginii un nume:
„Fața însângerată din buncăr”
și îi spui, pe scurt, FÎDB.
Ţii FÎDB încuiată departe în mintea ta,
bântuindu-te în secret în următorii şapte ani.
Acum închideți ochii.
Puteți vedea FÎDB?
Dacă puteți, începeți să vedeți fața rănilor invizibile ale războiului,
cunoscute de regulă ca tulburare de stres post-traumatic
și leziune cerebrală traumatică.
Deși nu pot spune că sufăr de o tulburare de stres post-traumatică,
nu i-am fost niciodată străină.
Când eram mică, îmi vizitam bunicii în fiecare vară.
Bunicul meu a fost cel care mi-a făcut cunoştinţă
cu efectele războiului asupra psihicului.
Când bunicul era pușcaș marin în războiul din Coreea,
un glonț i-a perforat gâtul și l-a lăsat fără voce.
A văzut cum un medic a trecut pe lângă el,
declarându-l pierdut,
și lăsându-l apoi să moară.
Ani mai târziu, după ce rănile sale fizice s-au vindecat
și s-a întors acasă,
vorbea rareori despre experiențele sale, când era conștient.
Dar nopţile îl auzeam cum înjura vulgar din camera sa din capătul holului.
Iar în timpul zilei mă anunțam înainte de a intra în cameră,
pentru a nu-l speria sau agita.
Și-a trăit restul zilelor, izolat şi tăcut,
negăsind niciodată o metodă de a se exterioriza,
iar eu nu aveam încă instrumentele pentru a-l ghida.
Nu am avut un nume pentru condiția bunicului
până când am împlinit 20 de ani.
Urmând o specializare în terapia prin artă,
m-am orientat în mod natural spre studiul traumei.
Și stând în clasă, învățând despre tulburarea de stres post-traumatic,
sau TSPT, pe scurt,
misiunea mea de a-i ajuta pe veteranii care au suferit precum bunicul meu
a început să capete contur.
Am avut diverse nume pentru stresul post-traumatic
de-a lungul istoriei războaielor:
dor de casă,
inima soldatului,
nevroză traumatică
privire pierdută, de exemplu.
Și în timp ce îmi continuam studiile, a izbucnit un nou război,
iar datorită vestei de protecție moderne și vehiculelor militare,
sodații supraviețuiau rănilor provocate de explozii așa cum nu reuşeau înainte.
Dar rănile invizibile atingeau niveluri noi
și asta i-a determinat pe doctorii și cercetătorii militari
să încerce să înțeleagă efectele leziunilor cerebrale traumatice
sau LCT și TSPT asupra creierului.
Datorită progreselor tehnologice și neuroimagistice,
acum știm că există un blocaj real în aria lui Broca
sau aria vorbirii din creier, după ce un individ experienţiază trauma.
Această schimbare fiziologică,
sau mutismul terorii, așa cum a fost numită adesea,
împreună cu stigma sănătăţii mintale,
teama de a fi judecat sau neînţeles
sau chiar posibilitatea de a fi retras din misiunile actuale,
a condus la zbuciumări invizibile ale militarilor noştri, bărbați și femei.
Generații după generații de veterani
au ales să nu vorbească despre experiențele lor
şi să sufere în tăcere.
Am trăit o mare provocare la primul meu loc de muncă
ca terapeut prin artă la cel mai mare centru medical militar național,
Walter Reed.
După ce am lucrat câțiva ani cu pacienţii unei unităţi de psihiatrie
am fost transferată la Centrul Național de Reabilitare, NICoE,
lider în îngrijirea traumelor militarilor activi.
Acum credeam în terapia prin artă,
dar trebuia să-i conving pe militari,
bărbați mari, duri, puternici, masculini
și câteva femei
să dea o șansă artei ca tratament psihoterapeutic.
Rezultatele au fost spectaculoase.
Lucrări de artă vii, simbolice
sunt create de militarii noștri, bărbați și femei,
și fiecare lucrare de artă spune o poveste.
Am observat că procesul terapiei prin artă ocolește
componenta limbajului vorbit în creier.
Exprimarea artistică accesează aceleași arii senzoriale care codifică și trauma.
Militarii pot folosi exprimarea artistică pentru a lucra cu experiențele lor
într-un mod neamenințător.
După aceea pot ataşa cuvinte creațiilor lor fizice,
reintegrând emisfera cerebrală stângă cu cea dreaptă.
Am văzut că acest lucru funcționează cu toate formele artistice:
desen, pictură, colaj -
dar ceea ce pare să aibă cel mai mare impact
este confecționarea de măști.
În sfârşit, aceste răni invizibile nu numai că au un nume,
dar au și o față.
Și când militarii confecţionează aceste măști,
acest lucru le permite să facă față literalmente, traumei lor.
Și e uimitor cât de des le permite acest lucru
să avanseze și să înceapă să se vindece.
Vă amintiți de FÎDB?
Aceasta a fost o experiență reală pentru unul din pacienții mei
și când el a creat masca sa,
a fost capabil să învingă acea imagine chinuitoare.
Iniţial, a fost un proces copleșitor pentru militar,
dar a reușit să se gândească la FÎDB ca la o mască
și nu ca la rana sa interioară
și de fiecare dată când se încheia o sesiune,
îmi înmâna masca spunându-mi: „Melissa, ai grijă de ea”.
După un timp, am plasat FÎDB într-o cutie pentru a o păstra.
Şi când militarul a trebuit să plece din centru,
a ales să o lase acolo.
Un an mai târziu, mai văzuse FÎDB doar de două ori
și în ambele dăţi FÎDB zâmbea
și militarul nu s-a mai simțit anxios.
Acum, ori de câte ori e bântuit de vreo amintire traumatică,
el continuă să picteze.
De fiecare dată când pictează aceste imagini deranjante,
le vede mai rar, sau chiar deloc.
Filozofii ne-au spus de mii de ani
că puterea de a crea
e foarte strâns legată de puterea de a distruge.
Acum, știința ne demonstrează că partea creierului
care înregistrează o rană traumatică
poate fi aceeași parte a creierului în care începe şi vindecarea.
Iar terapia prin artă ne arată cum să facem acea legătură.
I-am cerut unuia din militarii noștri
să descrie cum confecționarea de măști i-a influențat tratamentul
și iată ce a avut de spus.
(Video) Militar: Cumva te pierzi în confecționarea măștii;
te pierzi prin desen
și pentru mine, pur şi simplu a eliberat blocajul,
așa că am fost capabil să o fac.
Și când am privit-o după două zile, era ca şi cum:
„Dumnezeule, asta e imaginea, asta e cheia, asta e engima”
şi apoi, de acolo a pornit.
Adică, de atunci, tratamentul meu a avut efect,
deoarece toți îmi spuneau: „Kurt, explică asta, explică asta”.
Și pentru prima dată în 23 de ani,
am putut să vorbesc deschis despre asta, oricui.
Aș putea să îți vorbesc despre asta chiar acum dacă aș dori,
deoarece m-a eliberat.
E uimitor.
Și mi-a permis să pun 23 de ani de TSPT și ... LCT la un loc,
lucru care nu s-a mai întâmplat înainte.
Scuze.
În ultimii cinci ani, am făcut peste 1000 de măşti.
E uimitor, nu?
Mulțumesc.
(Aplauze)
Aș fi dorit să pot împărtăși acest proces cu bunicul meu,
dar știu că ar fi fost încântat
de faptul că găsim modalități
pentru a-i ajuta pe militarii de azi și de mâine să se vindece
și de faptul că găsim resurse în interiorul lor,
resurse pe care le pot accesa
pentru a se vindeca.
Mulțumesc.
(Aplauze)