¶ Ti si visokopozicionirani činovnik vojničke službe
premješten u Afganistan.
Odgovoran si za živote
stotine žena i muškaraca
i tvoja je baza napadnuta.
Ispaljene granate eksplodiraju oko tebe.
Dok se mučiš se vidjeti kroz prašinu i dim,
daješ sve od sebe kako bi pomogao ranjenima
i nakon toga pužeš do najbližeg bunkera.
Svjestan, ali ošamućen od eksplozije,
ležiš i pokušavaš razumjeti što se upravo dogodilo.
Dok ti se vid oporavlja,
vidiš krvavo lice
koje zuri u tebe.
Prizor je zastrašujuć,
ali brzo shvaćaš
kako nije stvaran.
Prizor ti se vraća nekoliko puta u danu i dok spavaš.
Odlučuješ se ne reći nikome zbog straha od gubitka posla
ili da te ne vide kao slaboga.
Daješ prizoru ime,
Krvavo lice u bunkeru,
I zoveš ga skraćenicom KLUB.
Držiš KLUB skrivenog u svojim mislima,
a on te poskrivečki proganja
sljedećih sedam godina.
Sada zatvori svoje oči.
Možeš li vidjeti KLUB?
Ako možeš, počinješ uviđati
kako rat ostavlja nevidljive rane,
poznate kao posttraumatski stresni poremećaj(PTSP)
i traumatska ozljeda mozga.
Iako ne mogu reći da imam PTSP
Ipak mi nije potpuna nepoznanica.
Kada sam bila djevojčica, svako sam ljeto posjećivala baku i djeda.
Moj me djed
upoznao s utjecajima rata na psihu.
Dok je moj djed služio kao marinac u Korejskom ratu,
Metak mu je probio vrat, zbog čega nije mogao vikati.
Gledao je kako mrtvoznik prolazi pored njega
proglašavajući ga mrtvim
i ostavljajući ga da umre.
Godinama kasnije, nakon što su fizičke rane zacijelile
i on se vratio kući,
rijetko je razgovarao o svojim iskustvima
Ali noću, od njegove sobe pa niz hodnik, mogla sam
ga čuti kako odvratno vrišti.
I tijekom dana uvijek bih se najavila kada bih ulazila u sobu,
pažljivo, kako ga ne bih uplašila i potresla.
Ostatak svoga života proveo je
izoliran i šutljiv,
ne pronalazeći način da se izrazi,
a tada još nisam imala znanja da mu pomognem
Nisam znala naziv za djedovo stanje
dok nisam bila u dvadesetima.
Učeći za diplomu u terapiji umjetnošću
Prirodno sam naginjala prema nauci o traumi.
I dok sam sjedila na nastavi i učila o posttraumatičnom stresnom poremećaju,
ili skraćeno PTSP,
moj je cilj postajala želja da pomognem vojnicima koji su
patili kao moj djed.
Imali smo različite nazive za posttraumatični stres
kroz cijelu ratnu povijest:
čežnja za domom,
vojničko srce,
šok od granate,
pogled u daljinu, na primjer.
I dok sam nastavljala svoj studij, novi je rat bjesnio,
i, zahvaljujući modernim oklopima za tijela i vojna vozila,
Vojnici su preživljavali eksplozije koje ranije ne bi.
Zato su one rane koje ne možemo vidjeti uzele maha
i to je prisililo vojne doktore i istraživače
da zaista pokušaju razumjeti učinak traumatične ozljede mozga
I PTSP-a na mozak.
Zbog napretka u tehnologiji i neuroimaginingu,
znamo da postoji stvarni prekid u Brocinoj regiji,
ili jezično-govornoj regiji mozga, nakon što pojedinac doživi traumu.
Ta fiziološka promjena
ili terror koji ostavlja bez teksta, kako se često zove,
zajedno sa stigmom o mentalnom zdravlju,
strahu od osuđivanja,
ili neshvaćenosti
te mogućeg udaljavanja od svakodnevnih obveza,
doveo je do nevidljivih borbi naših vojnika i vojnikinja.
Generacije i generacije veterana
odlučile su ne pričati o svojim iskustvima
i patiti u samoći.
Moj prvi posao bio je kao napravljen za mene,
terapeutkinja umjetnošću u najvećem nacionalnom vojnom bolničkom centru,
Walter Reed.
Nakon nekoliko godina rada na zatvorenom psihijatrijskom odjelu
Dobila sam premještaj u National Interepid Center of Excellence
koji vodi brigu o traumatskoj ozljedi mozga za aktivne vojnike.
Ovako, vjerovala sam u terapiju umjetnosti,
ali sada sam trebala u to uvjeriti članove vojske,
velike snažne, jake, većinom vojnike muškarce,
i također neke žene,
da daju šansu umjetnosti kao metodi psihoterapije.
Rezultati su bili ništa manje nego spektakularni.
Naši vojnici i vojnikinje stvaraju
snažne, simbolične umjetničke radove,
i svaki dio rada govori priču.
Promatrali smo process umjetnosti kako zaobilazi
jezično-govorni problem mozga.
Bavljenje umjetnošću pristupa senzornim područjima mozga koji određuju traume.
Vojnici mogu koristiti umjetnost kako bi prošli kroz svoja iskustva
u neprijetećim uvjetima
Onda mogu primijeniti riječi za njihove stvarne kreacije
Reintegrirajući lijevu i desnu hemisferu mozga.
Sada, vidjeli smo kako ovo vrijedi za sve vrste umjetnosti
crtanje, slikanje, pravljenje kolaža-
ali ono što se čini da ima poseban utjecaj
je pravljenje maski.
Na kraju, te nevidljive rane nemaju samo ime,
nego i lice.
Kada vojnici stvaraju ove maske
doslovno im omogućavaju da se uhvate u koštac sa svojim traumama.
I nevjerojatno je koliko često im to omogućava
da se bore protiv traume i započnu zacjeljivati.
Sjećate se KLUB-a?
To je bilo stvarno iskustvo jednoga od mojih pacijenata,
i kada je napravio svoju masku
mogao je pustiti sliku koja ga je proganjala.
U početku je to bio težak proces za tog člana vojničke službe,
ali s vremenom je počeo zamišljati kako je KLUB maska,
a ne njegova nutarnja rana,
i svaki put kad bi napuštao sesiju
dao bi mi masku I rekao: “Melissa, brini se za njega.”
S vremenom smo stavili KLUB u kutiju da ga ona dalje sadržava,
I kada je vojnik napuštao NICoE
Odlučio je ostaviti KLUB-a.
Godinu dana poslije, vidio je KLUB samo dvaput,
i oba se puta KLUB smijao
i vojnik se nije osjećao anksiozno.
Danas, kada god ovog vojnika progoni neko traumatično sjećanje,
on slika.
Svaki puta kada naslika ove uznemirujuće slike,
vidi ih manje ili ih uopće ne vidi.
Filozofi su govorili tisućama godina
kako je moć stvaranja
usko povezana s moći uništavanja.
Sada znanost pokazuje kako dio mozga
koji registrira traumatsku ozljedu
može biti i dio mozga koji također liječi.
A terapija umjetnosti nam pokazuje kako ostvariti tu povezanost.
Pitali smo jednog od vojnih članova
da opiše kako je pravljenje maski utjecalo na njegovo liječenje,
i ovo je rekao.
(Video) Vojnik: Ti se potpuno fokusiraš na masku.
Fokusiraš se na crtanje
i za mene, blokada nestaje,
i ja sam uspio u tome.
i kada sam ju pogledao dva dana kasnije, pomislio sam,
"Sranje, evo slike, evo ključa, evo zagonetke,"
i od tada je sve samo lebdjelo.
Mislim, odatle je moje liječenje postalo izvanredno,
zato što su govorili, Kurt objasni ovo, objasni ovo.
i po prvi puta u 23 godine,
mogao sam, u stvari, otvoreno pričati o tim stvarima, svima.
Mogao bih s tobom pričati o tome sada, ako želiš,
jer je otključano.
To je nevjerojatno.
I dopustilo mi je da stavim 23 godine PTSD-a
I traumatske ozljede mozga zajedno na jedno mjesto
što se nikada prije nije dogodilo.
Oprosti.
Mellissa Walker: Posljednjih 5 godina
Napravljeno je preko 1000 maski.
Nevjerojatno, zar ne?
Hvala.
(Pljesak)
Voljela bih da sam ovaj proces mogla podijeliti sa svojim djedom,
ali znam da bi on bio oduševljen
što nalazimo načine
kako pomoći u liječenju današnjim i sutrašnjim vojnicima,
i pronalaženje izvora unutar njih
koje mogu koristiti
kako bi se izliječili.
Hvala.
(Pljesak)