Ca să fiu sincer,
nu sunt o fire plângăcioasă.
Dar cred că pentru cariera mea, asta a fost un lucru bun.
Sunt avocat de drept civil
și am văzut o mulțime de lucruri oribile în lumea asta.
Mi-am început cariera rezolvând cazuri de abuzuri ale poliției în SUA.
Apoi, în 1994, am fost trimis în Rwanda
în calitate de director ONU, ca să conduc investigația genocidului.
S-a dovedit că lacrimile nu oferă un prea mare ajutor
când încerci să anchetezi un masacru.
Lucrurile pe care a trebuit să le văd, să le simt și să le ating
au fost de nedescris.
Dar pot spune asta:
genocidul din Rwanda
a fost unul dintre cele mai mari eșecuri ale lumii în a da dovadă de compasiune.
Cuvântul „compasiune" provine din două cuvinte latine:
„cum passio”, semnificând „a suferi cu”.
Iar lucrurile pe care le-am văzut și experimentat în Rwanda,
pe măsură ce m-am apropiat de suferința umană,
m-au emoționat uneori până la lacrimi.
Dar aș fi vrut ca atât eu, cât și restul lumii
să fi acționat mai devreme.
Să nu ne fi limitat la vărsat de lacrimi, ci să fi oprit genocidul.
Totodată, am fost implicat
și în cea mai mare dovadă de compasiune din lume.
Lupta împotriva sărăciei.
Este o cauză care probabil ne-a implicat pe toți cei aflați aici.
Nu știu dacă primul vostru contact cu sărăcia
a fost refrenul „We're The world”
sau poate o imagine a unui copil sărac lipită pe ușa frigiderului,
sau poate ziua în care ați făcut o donație pentru ca cineva să aibă apă potabilă.
Nu îmi amintesc primul meu contact cu sărăcia,
dar mi-l amintesc pe cel mai tulburător.
A fost când am cunoscut-o pe Venus, o mamă din Zambia.
Are trei copii și este văduvă.
Când ne-am cunoscut, mersese pe jos circa 19 km,
îmbrăcată cu singurele haine pe care le avea
pentru a ajunge în capitală să-și spună povestea.
A stat cu mine ore întregi
povestindu-mi despre sărăcie.
Mi-a povestit cum e când toți cărbunii folosiți pentru gătit se răcesc de tot.
Când se termină și ultimul strop de ulei.
Când ultimul rest de mâncare, în ciuda eforturilor ei, se termină.
A fost nevoită să-și vadă fiul cel mai mic, Peter,
suferind de malnutriție,
neputând să-și mai folosească picioarele,
iar ochii devenind tot mai mici și încețoșați.
Apoi Peter s-a răcit complet, asemeni cărbunilor.
De mai bine de 50 de ani, astfel de povești ne trezesc compasiunea.
Nouă, care avem copii ce au parte de bucate îndestulate.
Ne-am angajat ferm să nu ne limităm doar la a ne păsa,
ci să încercăm să facem tot ce ne stă în putință pentru a pune capăt suferinței.
Gurile rele ar putea spune că nu am făcut suficient
sau că nu am fost suficient de eficienți,
dar adevărul este că lupta împotriva sărăciei mondiale
e probabil cea mai mare dovadă de compasiune
din istoria speciei noastre.
Aș dori să vă împărtășesc o informație tulburătoare
care ar putea să schimbe permanent modul în care percepeți sărăcia.
Dar o să încep cu ceva ce probabil știți deja.
În urmă cu 35 de ani, când absolveam liceul,
ni s-a spus că 40.000 de copii mor zilnic din cauza sărăciei.
Acest număr a scăzut astăzi la 17.000.
Mult prea mulți, bineînțeles.
Dar asta înseamnă că anual,
opt milioane de copii nu mai mor din cauza sărăciei.
În plus, numărul oamenilor care trăiesc în condiții de sărăcie extremă,
cu mai puțin de 1,25 dolari pe zi,
a scăzut de la 50% la doar 15%.
Este un progres extraordinar
și a depășit așteptările tuturor despre ce este posibil.
Și cred că atât voi, cât și eu,
cred sincer că ne putem simți mândri și încurajați
văzând că, într-adevăr, compasiunea are puterea
de a pune capăt suferinței a milioane de oameni.
Dar partea despre care s-ar putea să nu auziți așa des,
e că dacă am ridica limita sărăciei la doi dolari pe zi,
ar rezulta că acele două miliarde de oameni
care trăiau în sărăcie lucie când eram licean,
sunt în continuare prinși în sărăcie.
35 de ani mai târziu.
De ce? De ce atât de mulți oameni sunt încă prinși într-o sărăcie cruntă?
Haideți să ne gândim la Venus pentru un moment.
De câteva decenii, eu și soția mea am sponsorizat copii,
am finanțat micro-împrumuturi
pentru a sprijini acțiuni de ajutor internațional.
Dar până în momentul în care am cunoscut-o pe Venus,
nu am înțeles de ce nici una dintre aceste acțiuni
nu a adresat motivul pentru care ea a trebuit să-și vadă copilul murind.
„O duceam bine", mi-a spus Venus,
„până când Brutus a început să ne creeze probleme."
Brutus e vecinul lui Venus,
iar problemele au început în ziua după decesul soțului lui Venus,
când Brutus i-a aruncat pe Venus și pe copii afară în stradă,
le-a furat pământul și le-a jefuit standul din piață.
Așadar, Venus a ajuns în această situație din cauza violenței.
Și atunci am realizat
că nici una din sponsorizările mele, nici un micro-împrumut,
nici unul din programele tradiționale de luptă împotriva sărăciei,
nu aveau să-l oprească pe Brutus, pentru că nu asta era menirea lor.
Acest fapt mi-a devenit și mai clar când am întâlnit-o pe Griselda.
Ea e o tânără minunată care trăiește într-o comunitate extrem de săracă
în Guatemala.
Unul din lucrurile pe care le-am învățat de-a lungul anilor, este că, probabil
cel mai eficient mod în care Griselda și familia ei pot scăpa de sărăcie
este să se asigure că Griselda va merge la școală.
Experții folosesc expresia „The Girl Effect”.
Dar când am cunsocut-o pe Griselda, ea nu mergea la școală.
De fapt, rareori își părăsea casa.
Cu câteva zile înainte să o întâlnim,
în timp ce venea acasă de la biserică, cu familia ei,
în plină zi,
bărbați din comunitatea lor au răpit-o și au violat-o cu brutalitate.
Griselda a avut oportunitatea de a merge la școală,
dar drumul spre școală nu era sigur.
Cazul Griseldei nu este singular.
Lumea e plină de fete și femei sărace,
cu vârste cuprinse între 15 și 44 de ani,
care sunt victime ale violenței domestice, ale abuzurilor sexuale
iar aceste doua forme de violență face mai multe victime
decât malaria, accidente auto și războaie la un loc.
Adevărul e că populația săracă e prizonieră a unui sistem violent.
În Asia de Sud de exemplu, am trecut pe lângă o moară de orez
și am văzut un bărbat cărând în spate saci de 50 kg de orez fiecare.
Am realizat mult mai târziu că bărbatul era un sclav,
înrobit de violență în acea moară, încă de când eram eu licean.
Decenii de programe anti-sărăcie adresate comunității sale
nu au reușit să-l salveze pe el, sau oricare altul din suta de sclavi
de bătăi și violuri, de tortura pe care au fost nevoiți să o îndure
la moara de orez.
De fapt, 50 de ani de acțiuni anti-sărăcie
au lăsat mai mulți oameni în sclavie
decât în oricare altă perioadă din istoria speciei noastre.
Experții spun că 35 de milioane de oameni trăiesc în sclavie în momentul de față.
Aproximativ cât populația Canadei, unde ne aflăm astăzi.
Motiv pentru care am numit această epidemie de violență „Efectul Lăcustei”.
Pentru că se răspândește în rândul celor săraci ca o pestă
și distruge absolut tot.
Dacă întrebăm membrii comunităților extrem de sărace,
ne vor răspunde că cea mai mare teamă a lor e violența.
A se remarca totuși că violența de care se tem ei,
nu este cea din războaie, ci este violența comună, de zi cu zi.
Ca avocat, prima mea reacție a fost să mă gândesc
că trebuie, bineînțeles, să modificăm legile.
Violența împotriva săracilor trebuie să devină ilegală.
Apoi am aflat că e deja ilegală.
Problema nu e că nu există legi pentru cei săraci,
ci că acestea nu sunt puse în aplicare.
În țările în curs de dezvoltare,
sistemele de aplicare a legilor de bază sunt atât de defectuoase
încât un raport emis de ONU a stabilit
că „majoritatea săracilor trăiesc în afara protecției legii."
Sincer, nici eu, nici voi nu avem idee ce anume înseamnă asta,
pentru că nu am experimentat direct acest fenomen.
Considerăm de la sine înțeles să avem sisteme funcționale de aplicare a legii.
Și nimic nu exprimă acest fapt mai clar decât trei cifre:
9-1-1,
care este, bineînțeles, numărul serviciilor de urgență
în Canada și în Statele Unite,
unde timpul mediu de răspuns al unui apel la 911
este de aproximativ zece minute.
Și noi considerăm că ni se cuvine.
Dar cum ar fi dacă nu ar exista niciun sistem care să ne protejeze?
O femeie din Oregon a aflat recent răspunsul pe propria-i piele.
Era singură în casa sâmbătă noaptea,
când un bărbat a început să forțeze intrarea.
A fost cel mai mare coșmar al ei, pentru că era vorba de bărbatul
care o agresase cu două săptămâni în urmă și avusese nevoie de spitalizare.
Așa că, speriată, a pus mâna pe telefon și a făcut ce ar face oricare dintre noi:
a sunat la 911 doar ca să afle că datorită reducerilor bugetare în districtul ei,
nu era nimeni disponibil la sfârșit de săptămână.
Ascultați:
Dispecer: „Nu am pe cine să trimit în zona dumneavoastră.
Femeia: Bine.
Dispecer: Umm, dacă intră în casă și vă agresează, îl puteți ruga să plece?
Sau știți cumva dacă este băut?
Femeia: L-am rugat deja. I-am și spus că o să vă sun.
Nu este prima dată. A mai spart ușa și m-a agresat.
Dispecer: Aha.
Femeia: Um, da, deci...
Dispecer: Aveți vreo modalitate de a părăsi incinta în siguranță?
Femeia: Nu, nu pot, îmi blochează singura ieșire.
Dispecer: Tot ce pot să fac este să vă dau câteva sfaturi
și să sun la biroul șerifului dimineață.
Bineînțeles, dacă va intra în casă și este înarmat
sau devine violent, povestea se schimbă.
Știți, șeriful nu lucrează în acea zonă.
Nu am pe cine să trimit".
Tragedia este că femeia care se afla în casă
a fost agresată, strangulată și violată cu brutalitate
pentru că asta înseamnă să trăiești în afara protecției legii.
Și așa trăiesc miliarde de oameni săraci.
Cum arată?
În Bolivia, de exemplu, dacă un bărbat agresează sexual un copil sărac,
statistic vorbind, riscul ca el să alunece la duș și să moară e mai mare
decât riscul de a merge la închisoare pentru fapta sa.
În Asia de Sud, dacă înrobești o persoană săracă,
riscul de a fi lovit de fulger, este mai mare
decât cel de a fi trimis vreodată la închisoare.
Și așa continuă această epidemie a violenței.
Este o piedică în fața eforturilor noastre de a scăpa miliarde de oameni
din iadul vieții lor cu doi dolari pe zi.
Datele nu mint.
Se pare că se pot oferi săracilor bunuri și servicii,
dar dacă nu împiedicăm opresorii violenți să pună mâna pe ele,
dezamăgirea va fi mare când se va constata
impactul pe termen lung al eforturilor depuse.
Ați putea crede că implementarea defectuoasă a sistemelor legislative
din țările în curs de dezvoltare este o prioritate
în lupta împotriva sărăciei.
Dar nu e așa.
Auditori ai asistenței internaționale nu au putut găsi nici măcar 1%
din ajutoare care să meargă către săraci
în haosul fără-de-lege al violenței de zi cu zi.
Sincer, când vorbim despre violența împotriva săracilor,
uneori o facem în cele mai bizare moduri.
O organizație care facilitează accesul la apă potabilă
ne spune povestea cutremurătoare a fetelor violate când plecau să aducă apă,
iar apoi se felicită pentru soluția de a le oferi o nouă fântână
care să le scurteze drumul în mod simțitor.
Sfârșitul poveștii.
Niciun cuvânt însă despre violatorii care sunt încă în acea comunitate.
Dacă o tânără dintr-un campus universitar
ar fi violată în drum spre bibliotecă, nu am considera niciodată
că soluția ar fi mutarea bibliotecii mai aproape de cămin.
Și totuși, dintr-un motiv oarecare, e o soluție acceptabilă pentru cei săraci.
Adevărul este că experții tradiționali
în dezvoltarea economiei și combaterea sărăciei
nu știu cum să rezolve această problemă.
Și ce se întâmplă?
Nu se vorbește despre asta.
Dar motivul fundamental pentru care implementarea legilor
pentru săracii din țările în curs de dezvoltare
se neglijează atât de mult,
e din cauză că bogații din acele țări nu au nevoie de asta.
Nu demult am fost la Forumul Economic Mondial,
de vorbă cu directori de corporații cu afaceri masive în aceste țări
și i-am întrebat:
„Cum vă protejați proprietățile și angajații de toată această violență?"
S-au uitat unii la alții și au răspuns în cor:
„Cu bani".
Într-adevăr, angajații în sectorul privat din domeniul securității
în țările în curs de dezvoltare,
sunt de 5, 6, 7 ori mai mulți decât cei din sectorul public.
În Africa, cel mai mare angajator de pe continent e securitatea privată.
Dar dacă cei bogați își pot plăti siguranța și continuă să se îmbogățească,
săracii nu și-o pot permite și rămân complet neprotejați.
Îngenuncheați la pământ.
Este complet inacceptabil.
Și nu trebuie să fie așa.
Sistemele de aplicare a legii pot fi reparate.
Violența poate fi oprită.
Aproape toate sistemele judiciare sunt defectuoase și corupte la început,
dar pot fi reparate cu efort și dedicare.
Calea de urmat e foarte clară.
În primul rând, trebuie să facem astfel încât oprirea violenței
să fie indispensabilă în lupta împotriva sărăciei.
De fapt, orice conversație despre sărăcie
care nu ridică problema violenței nu trebuie tratată cu seriozitate.
În al doilea rând, trebuie să începem să investim resurse
și experiență pentru a susține țările în curs de dezvoltare
pe măsură ce-și dezvoltă sistemele publice de aplicare a legii,
și nu securitatea privată,
pentru ca toată lumea să aibă șansa de a fi în siguranță.
Aceste transformări sunt cu adevărat posibile
și se întâmplă astăzi.
Recent, Fundația Gates a finanțat un proiect
în al doilea oraș ca mărime din Filipine, unde avocații și autoritățile locale
au reușit să transforme drastic o poliție și un sistemul judiciar corupt,
încât în doar patru ani au reușit să diminueze simțitor,
comerțul sexual cu copii săraci cu până la 79%.
Uitându-ne înapoi în istorie,
lucrul cel mai inexplicabil și impardonabil
este lipsa de compasiune.
Deoarece cred că istoria va convoca un tribunal al nepoților noștri
care ne vor întreba:
„Bunico, bunicule, voi unde erați?
Unde erai, bunicule, când evreii fugeau din Germania nazistă
și erau respinși la malurile noastre?
Unde erați?
Și tu, bunico, unde erai când vecinii noștri japonezi-americani
erau duși în lagăre?
Bunicule, unde erai când vecinii noștri afro-americani erau bătuți
doar pentru că încercaseră să se înregistreze pentru a vota?"
De asemenea, când nepoții ne vor întreba: „Bunicule, bunico, voi unde erați
când două miliarde dintre cei mai săraci sunt înghițiți de o mocirlă de fărădelegi
și violență la tot pasul?"
Sper să putem spune că am acționat cu compasiune, că am luat atitudine
și că întreaga noastră generație s-a mobilizat ca să pună capăt violenței.
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)
Chris Anderson: O argumentare cu adevărat puternică.
Vorbește-ne puțin despre lucrurile
care efectiv se întâmplă, cum ar fi intensificarea instruirii poliției.
Cât de dificil e acest proces?
Gary Haugen: Un lucru măreț care a început să se întâmple
e că aceste sisteme intrate în colaps și consecințele lor devin evidente.
Acum există voința politică să se facă asta.
Dar necesită investiție de resurse și transfer de expertiză.
Va urma și o luptă de voință politică, dar sunt lupte care pot fi câștigate;
avem deja câteva exemple încurajatoare din lume
oferite de Misiunea Internațională pentru Justiție.
CA: Spune-ne, cam cât ar costa într-o țară
să realizăm o diferență sesizabilă în cadrul poliției, de exemplu?
Știu că asta e doar o fațetă a problemei.
GH: În Guatemala, de exemplu, am demarat un proiect
alături de poliția locală, sistemul judiciar, procurori,
ca să-i instruim pentru a putea gestiona în mod eficient aceste cazuri.
Am constatat că urmăririle penale împotriva violenței sexuale
au crescut cu mai mult de 1000%.
Acest proiect a fost finanțat modest cu aproximativ un milion de dolari pe an.
E impresionant ce poți realiza cu banii aceștia pentru a modela un sistem judiciar
care ar putea funcționa normal
dacă ar fi instruit, motivat și condus în mod adecvat.
În aceste țări, în special clasa de mijloc
consideră că nu are niciun viitor
din cauza instabilității și a privatizării totale a securității,
iar eu cred că pentru ei acum există o șansă, o fereastră către schimbare.
CA: Dar pentru ca totul să funcționeze trebuie să avem o privire de ansamblu.
Poliția, și ce altceva?
GH: Sistemele de aplicare a legii încep cu poliția,
ei sunt linia întâi a sistemului judiciar.
După ei urmează procurorii care sunt urmați de Curțile de Justiție,
iar supraviețuitorii violenței trebuie ajutați de Serviciile Sociale
de-a lungul întregului proces,
așadar avem nevoie de o abordare holistică.
În trecut, s-a oferit puțină instruire în tribunale,
dar dovezile primite de la poliție au lăsat de dorit,
sau puținele intervenții ale poliției cu privire la narcotice și terorism,
nu aveau nimic de-a face cu aplicarea legii în favoarea populației sărace.
Trebuie ca totul să fie pus cap la cap
și oamenii din comunități foarte sărace vor putea beneficia
de aceleași servicii legale ca și noi,
care după cum știm, nu sunt perfecte, cu siguranță,
dar e un sentiment extraordinar să știi că poți suna la 911
și cineva, poate, îți va veni în ajutor.
CA: Gary, cred că te-ai descurcat de minune
să faci o lume întreagă conștientă de această problemă,
în cartea ta și chiar aici, astăzi.
Îți mulțumesc mult. Gary Haugen.
(Aplauze)