Őszintén szólva,
nem vagyok siránkozó természetű.
Úgy gondolom, pályafutásom során ez inkább előnyömre szolgál.
Polgárjogi ügyekkel
foglalkozó jogász vagyok; borzalmas dolgokat láttam a világban.
Az USA-ban kezdtem a pályámat, rendőri visszaélésekkel foglalkoztam.
1994-ben Ruandába kerültem
mint a szervezett népirtást vizsgáló ENSZ-misszió igazgatója.
Az a helyzet, hogy a könnyek nem sokat segítenek,
ha a szervezett népirtást próbáljuk vizsgálni.
Leírhatatlan dolgokat kellett látnom,
éreznem vagy megtapasztalnom.
Csak annyit mondhatok:
a ruandai szervezett népirtás
egyike az emberi együttérzés legnagyobb csődjeinek.
Az angol "compassion" két latin szóból ered:
a "cum passio" egyszerűen azt jelenti: "együtt szenvedni".
Amit láttam és átéltem
Ruandában, ahol közel kerültem az emberi szenvedéshez,
néha könnyekre fakadtam.
De szeretném, ha engem és a világ többi részét is
a szenvedések hamarabb megindítanák.
A könnyekre fakadás nem elég:
véget kell vetni a népirtásnak.
Összehasonlításul, részt vettem a világ
egyik legnagyobb, együttérzést célzó sikertörténetében.
Ez pedig a világméretű szegénység elleni küzdelem.
Vélhetően mindannyiunkat foglalkoztat ez az ügy.
Nem tudom, honnan szereztek róla tudomást,
talán a "We Are the World" dalból,
vagy talán egy támogatott gyereknek a hűtőre kitűzött fényképéből,
vagy a születésnapról, melyen friss vízre adakoztak.
Tényleg nem emlékszem, hogy én hogyan értesültem a szegénységről,
csak arra, hogy mennyire megrázott,
mikor Venusszal találkoztam.
Venus egy zambiai özvegyasszony,
három gyermek anyja.
Amikor találkoztam vele, már 20 kilométert gyalogolt
egyetlen rend ruhájában,
hogy az ország fővárosában elmondhassa nekem a történetét.
Órákig mesélt nekem,
megismertette velem a szegények világát.
Érzékeltette, milyen az, mikor a tűzhely parazsa
végül teljesen kihűl.
Mikor az étolaj az utolsó cseppig elfogy.
Mikor az élelem utolsó morzsája, minden igyekezete ellenére,
elfogy.
Tehetetlenül kellett néznie Petert,
alultápláltságtól szenvedő legkisebb fiát,
ahogy a gyermek lába lassanként használhatatlanná görbült,
s ahogy látása zavarossá válik és elhomályosul.
Végül Peter teste kihűlt.
Az ilyen történetek több mint 50 éve sarkallnak bennünket együttérzésre.
Akiknek a gyerekeinek bőséggel van mit enniük.
Nemcsak azért hatódunk meg, mert törődünk a világ nyomorával,
hanem azért is, hogy kivegyük a részünket a nyomor fölszámolásában.
Jócskán hangoztathatunk kritikát, hogy nem tettünk még eleget,
és amit tettünk, az sem elég hatékony,
de az az igazság: fajunk történetében
a világra kiterjedő nyomor elleni küzdelem
az emberi együttérzés jelenségének valószínűleg legszélesebb körű
és legtovább tartó megnyilvánulása.
Szeretném, ha önök is képet kapnának megrázó tapasztalatomról,
amely örökre megváltoztathatja az erről a küzdelemről vallott szemléletüket.
De hadd kezdjem egy talán önök által is ismert dologgal.
35 éve, amikor a középiskola befejezése előtt álltam,
azt tanították nekünk, hogy nyomor miatt naponta 40 ezer gyerek hal éhen.
Mára ez a szám 17 ezerre csökkent.
Persze, ez még mindig túl sok,
de azt jelenti, hogy évente
8 millió gyereknek már nem kell belepusztulnia a nyomorba.
Ráadásul, azoknak a száma,
akik mély szegénységben élnek,
azaz naponta kb. egy és negyed dollárból tengődnek,
50%-ról
csupán 15%-ra csökkent.
Ez jelentős haladás,
és túlmegy minden lehető várakozáson.
Úgy gondolom, mindannyian,
komolyan mondom, büszkeséget és bátorítást érezhetünk,
mikor megtapasztaljuk, mekkora ereje van az együttérzésnek,
amely milliók szenvedésének tudott gátat vetni.
De van egy olyan tényező, amelyről talán keveset hallottak.
Ha a szegénység határát csupán napi két dollárig emeljük,
kiderül, hogy gyakorlatilag ugyanúgy kétmilliárd ember,
aki gimnazista koromban abban a kegyetlen nyomorban tengődött,
35 év elmúltával
változatlan helyzetben van.
Miért van az, hogy sok milliárd ember nem tud kikeveredni a mély szegénységből?
Nos, egy pillanatra jusson eszünkbe Venus.
Évtizedek óta feleségem és én együttérzésből
gyerekeket támogattunk, mikrokölcsönöket finanszíroztunk,
bőségesen pénzeltünk külföldi segélyprogramokat.
De míg nem beszéltem Venusszal, sejtelmem sem volt,
hogy egyik módszer sem segít megértenem,
miért kellett tétlenül néznie fia halálát.
"Minden rendben volt — mondta Venus —,
amíg Brutus nem csinált bajt."
Brutus Venus szomszédja. A "bajt csinált" azt jelenti,
ami Venus férje halálának másnapján történt:
Brutus kidobta a házból Venust és három gyermekét,
elvette a földjét, és kifosztotta a piaci standját.
Venust az erőszak taszította nélkülözésbe.
S akkor rádöbbentem, hogy persze
semmiféle gyermekvédnökség, semmiféle mikrokölcsön,
semmiféle hagyományos szegénység elleni program
nem fogja megfékezni a Brutus-féléket,
mert ezek nem erre szolgálnak.
Még inkább világosabbá vált ez, mikor megismertem Griseldát.
Nagyszerű fiatal lány, aki nagyon sanyarú körülmények között él
Guatemalában.
Az egyik, amit az évek során megtanultunk,
hogy talán a leghatékonyabb lépés,
melyet Griselda és családja megtehet,
hogy kilábalhassanak a nyomorból:
tegyék lehetővé, hogy iskolába járhasson.
A szakértők ezt lányhatásnak nevezik.
De amikor Griseldával találkoztam, nem járt iskolába.
Valójában alig mozdult ki otthonról.
Találkozásunk előtt pár nappal,
családjával együtt hazatérőben a templomból,
fényes nappal,
a környékbeli férfiak elkapták az utcán,
és megerőszakolták.
Griseldának minden lehetősége megvolt arra, hogy iskolába járjon,
csakhogy nem tudott oda biztonságban eljutni.
Griselda esete nem kivételes.
A szegény asszonyok és lányok világszerte
15 és 44 éves koruk között
a mindennapi erőszak áldozatai.
a családi bántalmazásé és a nemi erőszaké.
Az erőszak e két formája több halálos áldozatot és rokkantat eredményez,
mint a malária, a háborúk és a közlekedési balesetek együttvéve.
Világunk nincstelenjei az erőszak rendszerének foglyai.
Pl. Dél-Ázsiában egy rizsüzem mellett elhaladva
szemembe ötlik egy 50 kiló rizzsel teli zsákot
vézna vállán cipelő férfi.
Csak később tudtam meg,
hogy valójában rabszolga,
s gimnazista korom óta erőszakkal tartják a rizsüzemben.
A saját közösségében működő nyomorellenes programok évtizedek alatt
sem voltak képesek megmenteni a férfit vagy száz rabszolgatársát
a rizsüzemben szokásos veréstől, nemi erőszaktól
és brutális kínzásoktól.
Tény, hogy a nyomorellenes programok 50 év alatt
több szegényt hagytak rabszolgaságban,
mint bármikor a történelem során.
Szakértők szerint ma 35 milliónyian élnek rabszolgaságban.
Ez annyi, mint Kanada lélekszáma,
ahol ma itt ülünk.
Ezért nevezem az erőszak ilyen járványát
sáskahatásnak.
Mert a szegények életébe úgy hatol be, mint a dögvész,
és mindent elpusztít.
Tény, hogy mikor mély szegény közösségeket vizsgálunk, kiderül:
az ottaniak legjobban az erőszaktól félnek.
De vegyük észre: félelmük más,
mint a népirtástól vagy a háborútól való félelem.
A mindennapi erőszaktól rettegnek.
Ügyvédként persze először arra gondoltam,
hogy nyilván módosítani kell az összes törvényt.
Jogellenessé kell tennünk a szegények elleni erőszakot.
De rájöttem, hogy ez most is így van.
Nem az a gond, hogy ne lennének szegényeket védő törvények,
hanem hogy ezeket nem tartják be.
A fejlődő országokban
az alapvető törvényességi rendszer annyira megbízhatatlan,
hogy az ENSZ egyik utóbbi jelentésében így fogalmaz:
"A legtöbb szegény kívül marad a törvény biztosította védelmen."
Valljuk be, fogalmunk sincs,
mit kell ezen értenünk,
mert nincs közvetlen tapasztalatunk róla.
A törvény betartatása számunkra természetes.
Ezt mi sem bizonyítja jobban, mint ez a három szám:
9 - 1 -1.
A 911 a rendőrségi segélyhívó száma
itt Kanadában és az USA-ban.
A rendőrség a segélyhívásokra átlagosan
10 perc alatt ér ki a helyszínre.
Ezt mi magától értetődőnek tekintjük.
De mi van akkor, ha nem hajtják végre a védelmünkre szolgáló törvényt?
Egy oregoni asszony nemrég megtapasztalta, milyen is ez.
Szombat este egyedül tartózkodott elsötétített házában,
mikor egy férfi megpróbált behatolni.
Számára ez pokoli rémálom volt,
mert két héttel korábban a férfi támadása következtében
kórházba került.
Rémülten fölkapja a telefont, és azt teszi, amit bármelyikünk tenne:
fölhívja a 911-et.
Azaz, csak hívná, mert a helyi költségvetés csökkentése miatt
a rendvédelem hétvégén nem érhető el.
Hallgassák csak:
Ügyeletes: "Senkit sem tudok kiküldeni.
Nő: OK
Ügyeletes: Ööö, nyilván, ha behatol a házba, és magára támad,
megkérheti, hogy távozzon?
Vagy azt gondolja, hogy részeg vagy ilyesmi?
Nő: Már megkértem rá. Mondtam neki, hogy hívom a rendőrséget.
Már egyszer betört ide, szétverte az ajtót, rám támadt.
Ügyeletes: Aha.
Nő: Igen, úgyhogy...
Ügyeletes: El tudja valahogy biztonságosan hagyni a házat?
Nő: Nem, mert a férfi elállja a kijáratot.
Ügyeletes: Csak tanácsot tudok önnek adni,
és holnap föl tudom hívni a seriff irodáját.
Nyilván, ha a férfi bejut a házba, és ha sajnos fegyvere van
vagy testi sérülést okoz önnek, az már egy más eset.
Tudja, a seriff irodája most zárva van.
Senkit sem tudok odaküldeni."
Gary Haugen: Szomorú, hogy a házban lévő nőt
súlyosan bántalmazták, fojtogatták és megerőszakolták,
mert ennyit tesz a jogrenden kívül élni.
A legszegényebbek milliárdjai élnek így.
Milyen ez?
Pl. Bolíviában ha férfi nemi erőszakot követ el egy szegény gyermek ellen,
statisztikailag nagyobb az esélye, hogy elcsúszik a zuhanyban
és meghal, mint hogy bűntettéért bebörtönzik.
Dél-Ázsiában, ha egy szegényt rabszolgasorba vetnek,
az elkövetőnek nagyobb az esélye, hogy villámcsapás éri,
mint hogy bűntettéért bebörtönzik.
S így a mindennapi erőszak járványa tovább pusztít.
Meghiúsítja minden igyekezetünket, hogy segíthessünk
több milliárd embernek kikeveredni a napi két dollár poklából.
Mert a tények makacs dolgok.
Kiderül, hogy adhatunk mindenféle árucikket és szolgáltatást
a szegényeknek,
de ha nem csapunk az őket terrorizálók kezére,
akik úgyis mindent elszednek tőlük,
hosszabb távon elkeserítő lesz a törekvésünk hatástalansága.
Azt hihetnénk, hogy a fejlődő országok
alapvető jogrendjének helyreállítása
lenne a nyomor elleni küzdelem egyik legfontosabb célkitűzése.
Nem így van.
A nemzetközi segélyek sorsát vizsgálók kiderítették,
hogy a segélynek még 1%-a sem jut a szegényeknek
a mindennapi erőszak féktelen káosza elleni védelmére.
Néha a szegények elleni erőszakról
a legfurcsább módon beszélünk.
Az egyik ivóvíz-szolgáltató szívfacsaró történetet mesél el
lányokról, akiket vízvételre menet megerőszakolnak,
majd megünnepli az új kút fölavatását,
amely jócskán lerövidíti a vízhez vezető utat.
Ennyi a történet.
De egy szó sem esik az elkövetőkről, akik továbbra is a közösségben élnek.
Ha egy fiatal nőt megerőszakolnának
az egyik egyetemi városunkban könyvtárba menet, eszünkbe sem jutna
megoldásként ünnepelni, hogy a könyvtár közelebb került a diákotthonhoz.
Mégis, bizonyos szempontból, a szegények esetében ez elfogadható.
A gazdasági fejlődéssel és a nyomor enyhítésével
foglalkozó hagyományos szakértők
nem ismerik a probléma megoldását.
És mi történik?
Nem beszélnek róla.
Annak, hogy a fejlődő világban
a szegényeket szolgáló jogrend
annyira elhanyagolt,
az a döntő oka, hogy az ott élő gazdagoknak
nincs rá szükségük.
Nemrég jártam a Világgazdasági Fórumon, és beszéltem
olyan cégvezetőkkel, akiknek nagy vállalkozásuk van fejlődő országokban.
Azt kérdeztem tőlük:
"Hogy védik meg munkatársaikat és tulajdonukat az erőszaktól?"
Egymásra néztek, és gyakorlatilag egyszerre így válaszoltak:
"Fizetünk a védelemért."
Valóban, a magán biztonsági szolgálatok a fejlődő világban most
4-5-7-szer nagyobbak a közrendőri erőknél.
Afrikában a legnagyobb munkaadó egy magán biztonsági szolgálat.
A gazdagok meg tudják fizetni a biztonságukat, és tovább gazdagodhatnak,
de a szegények nem képesek rá, teljesen védelem nélkül maradnak,
és a betonba tapossák őket.
Ez botrányos és gyalázatos.
De nem kell így maradnia.
A szétzilált jogrendet helyre lehet állítani.
Az erőszak megfékezhető.
Majdnem minden bűnüldöző rendszer
eleinte megbízhatatlan és korrupt,
de átalakítható, ha megvan az erős törekvés és kitartás.
A kivezető út kézenfekvő:
Az első lépés: az erőszak megfékezését
elengedhetetlenül össze kell kötni a nyomor elleni küzdelemmel.
A világban dúló szegénységről szóló bármely beszéd,
amelynek nem része az erőszak kérdése, valójában komolytalan.
Másodszor: komolyan el kell kezdenünk beruházni,
és ki kell cserélnünk a fejlődő országokat illető tapasztalatainkat
mikor magán biztonsági cégek helyett kialakítják
az új állami jogrendszert,
amely esélyt nyújt a biztonságra mindenkinek.
Ezek az átalakítások lehetségesek,
és jelenleg is folynak.
A Gates Foundation nemrég elkezdett egy projektet
a Fülöp-szigetek második legnagyobb városában,
ahol helyi ügyvédeknek és helyi bűnüldöző szerveknek
sikerült a korrupt rendőrséget és a működésképtelen bíróságot
csekély 4 év alatt úgy megreformálniuk,
hogy érzékelhetően, 79%-kal csökkent
a szegény gyerekek szexuális kizsákmányolásának esetszáma.
A történelem arra tanít bennünket,
hogy a leginkább érthetetlen és megbocsáthatatlan
az együttérzés hiánya.
Mert úgy vélem, a történelem unokáink ítélőszéke elé állít bennünket,
s kérdőre vonnak bennünket:
"Nagymama, Nagypapa, hol voltatok?
Hol voltál, Nagypapa, amikor zsidók menekültek a náci Németországból,
és nem engedték őket beutazni?
Hol voltatok?
Nagymama, te hol voltál,
amikor japán-amerikai szomszédainkat internáló táborokba hajtották?
És Nagypapa, te hol voltál,
mikor afro-amerikai szomszédainkat verték
csak mert fel akarták vetetni magukat a választói névjegyzékbe?"
Hasonlóan, mikor unokáink fölteszik a kérdést:
"Nagymama, Nagypapa, hol voltatok,
mikor a világ két milliárdnyi legszegényebbje fuldokolt
a mindennapi erőszak törvényen kívüli káoszában?"
Remélem, azt felelhetjük, hogy hallattuk a hangunkat, és volt bennünk együttérzés,
és nemzedékként összefogtunk, hogy véget vessünk az erőszaknak.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)
Chris Anderson: Meggyőző érvek.
Mondj pár szót
a folyamatban lévő dolgokról, pl. a rendőrök kiképzésének javításáról.
Mennyire bonyolult ez a folyamat?
GH: Az egyik ragyogó dolog, amely már elkezdődött:
e rendszerek összeomlása és ennek következményei mind érzékelhetőbbé válnak.
A folyamat politikai akarat kérdése.
De ehhez beruházásokra és tapasztalatcserére van szükség.
Vannak eközben, persze, a megvalósításról politikai természetű viták
de a küzdelem megnyerhető,
mert már számos példa van rá a világon
az International Justice Mission keretei között, s ez biztató.
CA: Mennyibe kerül, hogy egy országban
lényegbevágóan megváltozzon a rendőrség?
Tudom, hogy ez csak egy rész.
GH: Pl. Guatemalában belefogtunk egy továbbképzési projektbe
a helyi rendőrséggel, bírósági rendszerrel, ügyészséggel
annak érdekében, hogy hatékonyan intézzék az ilyen ügyeket.
S azt láttuk, hogy a nemi erőszakot elkövetők elleni bűnvádi eljárások száma
több mint ezer százalékkal nőtt.
A projekt igen szerény költségvetésű, kb. egymillió dollár évente.
Ilyen meglepően eredményes egy kis ráfordítás is
a bűnüldöző rendszer rendbehozására,
amely működhet, ha rendesen kiképzett és motivált személyek vezetik.
Ezek az országok, különösen a középosztályuk
azt látja, hogy nincs jövőjük
a teljes bizonytalanság és a biztonság teljes privatizációja közepette,
de úgy hiszem, hogy van lehetőségünk ezen változtatni.
CA: De ehhez minden területtel foglalkozni kell:
a rendőrséggel és még mivel?
GH: A rendvédelemről van szó,
és az a rendőrséggel kezdődik,
az az igazságszolgáltatás frontvonala,
ők továbbadják az ügyészeknek,
az ügyészek pedig a törvényszékeknek,
és az erőszakot átélőket a szociális szolgálatoknak kell segíteniük,
így teljes a folyamat.
Olyan szemléletre van szükség, amely mindent egybefog.
A múltban egy kicsit a bírók képzésével foglalkoztunk,
de a rendőrség silány bizonyítékokat ad,
vagy a kábszerekkel és a terrorizmussal foglalkozó rendőrséggel dolgoztunk,
nem pedig azzal, hogyan élvezhetik a szegények
a kitűnő rendvédelem előnyeit.
Tehát minddel egyszerre kell foglalkozni.
Így még a nagyon szegények is
a miénkhez fogható rendvédelmet élvezhetik,
amely tapasztalatunk szerint tökéletlen,
de milyen nagyszerű, hogy ha felhívják a 911-et,
valaki talán megvédi őket.
CA: Gary, azt hiszem, ragyogó munkát végeztél,
hogy fölhívtad erre a világ figyelmét
a könyvedben és ma itt.
Nagyon köszönöm,
Gary Haugen.
(Taps)