להיות כנה, באישיות,
אני פשוט לא ממש בכיין.
אבל אני חושב שבקריירה שלי זה היה דבר טוב.
אני עורך דין אזרחי,
וראיתי כמה דברים נוראיים בעולם.
התחלתי את הקריירה שלי בעבודה על מקרי אלימות משטרתית בארצות הברית.
ואז ב 1994, נשלחתי לרואנדה
להיות מנהל חקירות רצח עם של האו"ם.
מסתבר שדמעות לא ממש עוזרות
כשאתם מנסים לחקור רצח עם.
הדברים שהייתי צריך לראות, ולהרגיש ולגעת
היו בלתי ניתנים לתאור.
מה שאני יכול להגיד לכם זה זה:
שרצח העם ברואנדה
היה אחד הכשלונות הכי גדולים בעולם של חמלה בסיסית.
המילה חמלה, למעשה מגיעה משתי מילים לטיניות:
קום פסיו, שמשמען פשוט "לסבול עם."
והדברים שראיתי וחוויתי
ברואנדה כשהתקרבתי לסבל אנושי,
זה כן, ברגעים מסויימים, הביא אותי לדמעות.
אבל אני רק מקווה שזה היה נוגע לי
ולשאר העולם מוקדם יותר.
ולא רק דמעות,
אלא למעשה לעצור את רצח העם.
עכשיו בניגוד, הייתי גם מעורב
באחת הההצלחות הגדולות בעולם של חמלה.
וזה המאבק בעוני עולמי.
זו מטרה שכנראה כללה את כולנו פה.
אני לא יודע אם ההכרה הראשונה שלכם
היתה במילות השיר "אנחנו העולם,"
או אולי בתמונה של ילד נתמך על דלת המקרר שלכם,
או אולי יום ההולדת בו תרמתם למים נקיים.
אני לא באמת זוכר מה היתה ההכרות הראשונה שלי עם עוני
אבל אני זוכר את הכי פוערת עיניים.
זה היה כשפגשתי את ונוס --
היא אם מזמביה.
יש לה שלושה ילדים והיא אלמנה.
כשפגשתי אותה, היא הלכה בערך 20 קילומטר
בבגד היחיד שברשותה,
כדי להגיע לעיר הבירה ולחלוק את הסיפור שלה.
היא ישבה איתי במשך שעות,
ופשוט הובילה אותי לעולם העוני.
היא תארה איך זה כשהפחמים באש הבישול
לבסוף הפכו לקרים לגמרי.
כשהטיפה האחרונה של שמן בישול נגמרה לבסוף.
כשהאוכל, למרות מאמציה הגדולים,
נגמר.
היא היתה צריכה לצפות בבנה הצעיר, פיטר,
סובל מתת תזונה,
כשרגליו לאט לאט התקשתו לחוסר תועלת.
כשעיניו הפכו מעוננות וכבויות.
ואז פיטר לבסוף הפך לקר.
במשך כמעט 50 שנה, סיפורים כאלה הניעו אותנו לחמלה.
אנו שלילדינו יש הרבה מה לאכול.
ואנחנו מונעים לא רק לדאוג בנוגע לעוני גלובלי,
אבל כדי לנסות למעשה לעשות את חלקנו לעצור את הסבל.
עכשיו יש הרבה מקום לביקורת שלא עשינו מספיק,
ומה שעשינו לא היה מספיק אפקטיבי,
אבל האמת היא זו:
המלחמה בעוני עולמי היא כנראה הגילום הכי רחב
ומתמשך של התופעה האנושית של חמלה
בהסטוריה של המין שלנו.
וכך הייתי רוצה לחלוק תובנה די מפתיעה
שאולי לעולם תשנה את הדרך בה אתם חושבים על המאבק הזה.
אבל ראשית, תנו לי להתחיל במה שאתם כבר כנראה יודעים.
לפני שלושים וחמש שנה, כשהתבגרתי מבית ספר תיכון,
הם אמרו לנו ש 40,000 ילדים כל יום מתים בגלל עוני.
המספר הזה, היום, ירד עכשיו ל 17,000.
הרבה יותר מדי, כמובן,
אז זה אומר שכל שנה,
יש שמונה מליון ילדים שלא צריכים למות בגלל עוני.
ועוד, מספר האנשים בעולם
שחיים בעוני קיצוני,
שמוגדר כלחיות מבערך דולר ורבע ביום,
זה ירד מ50 אחוז,
לרק 15 אחוז.
זו התקדמות מאסיבית,
וזה עבר את הציפיות של כולם בנוגע למה שאפשרי.
ואני חושב שאתם ואני,
אני חושב בכנות שאנחנו יכולים להרגיש גאים ומעודדים
לראות את הדרך בה לחמלה למעשה יש כוח
להצליח בלעצור את הסבל של מליונים.
אבל הנה החלק שאולי לא תשמעו עליו הרבה.
אם תזיזו את קו העוני שם למעלה רק לשני דולר ליום,
מסתבר שבעצם אותם שני מיליארד אנשים
שהיו תקועים בעוני הקשה כשהייתי בתיכון,
עדיין נמצאים שם,
35 שנה מאוחר יותר.
אז למה, למה כל כך הרבה מיליארדים עדיין תקועים בכזה עוני קשה?
ובכן, בואו נחשוב על ונוס לרגע.
עכשיו במשך עשורים, את אשתי ואותי הניעה חמלה נפוצה
לממן ילדים, לממן מיקרו הלוואות,
לתמוך ברמות נדיבות של סיוע חוץ.
אבל עד שלמעשה דיברתי עם ונוס,
לא היה לי מושג שאף אחת מהגישות האלו
לא היתה מכוונת למעשה לסיבה שבגללה היא הסתכלה על בנה מת.
"הסתדרנו טוב," ונוס אמרה לי,
"עד שברוטוס התחיל לגרום לצרות."
עכשיו, ברוטוס הוא השכן של ונוס ו"גרם צרות"
זה מה שקרה ביום אחרי שבעלה של ונוס נפטר,
כשברוטוס פשוט נכנס וזרק את ונוס והילדים מהבית,
גנב את האדמה שלהם, ושדד את דוכן השוק שלהם.
אתם מבינים, ונוס נזרקה לעוני בגלל אלימות,
ואז התחוור לי, כמובן,
שאף אחד מהילדים בהם אני תומך, אף אחת מהמיקרו הלוואות,
אף אחת מהתוכניות המסרתיות המטפלות בעוני
לא היו עוצרות את ברוטוס.
מפני שהן לא היו אמורות לעשות את זה.
זה הפך אפילו יותר ברור לי כשפגשתי את גריזלדה.
היא בחורה צעירה נפלאה שחייה בקהילה מאוד ענייה
בגואטמלה.
ואחד הדברים שלמדנו במשך השנים
זה שאולי הדבר הכי חזק
שגריזלדה ומשפחתה יכולים לעשות
כדי להוציא את גריזלדה ומשפחתה מהעוני
זה לדאוג שהיא תלך לבית הספר.
המומחים קוראים לזה אפקט הילדה.
אבל כשפגשנו את גריזלדה היא לא הלכה לבית הספר.
למעשה, היא כמעט ולא יצאה מהבית.
ימים לפני שפגשנו אותה,
בעודה הולכת הביתה מהכנסיה עם משפחתה,
באור יום,
אנשים מהקהילה שלה פשוט חטפו אותה מהרחוב,
ואנסו אותה באלימות.
תבינו, לגריזלדה היתה כל הזדמנות ללכת לבית ספר,
זה פשוט לא בטוח בשבילה ללכת לשם.
וגריזלדה היא לא היחידה.
מסביב לעולם, נשים וילדות ענייות
בגילאים 15 עד 44,
הן --קורבנות של אלימות יום יומית
של אלימות ביתית ואלימות מינית --
שני סוגי האלימות האלה מכסים יותר מקרי מוות ונכות
ממלריה, מתאונות רכב, ומלחמות יחד.
האמת היא, שעניי העולם לכודים במערכת שלמה של אלימות.
בדרום אסיה, לדוגמה, יכולתי לנהוג ליד תחנות האורז
ולראות אדם מרים שקים של 50 קילו
אורז על גבו.
אבל לא היה לי מושג עד מאוחר יותר,
שהוא למעשה היה עבד,
שהוחזק באלימות בתחנת האורז הזו מאז שהייתי בתיכון.
עשורים של תוכניות נגד עוני ממש בקהילה שלו
מעולם לא היו מסוגלות להציל אותו או מאות עבדים אחרים
מההכאות והאונס והעינויים
של אלימות בתוך תחנת האורז.
למעשה, חצי מאה של תוכניות נגד עוני
השאירו יותר אנשים עניים בעבדות
מכל זמן אחר בהסטוריה האנושית.
מומחים אומרים לנו שיש בערך 35 מליון אנשים בעבדות היום.
זה בערך האוכלוסיה של כל קנדה,
בה אנחנו יושבים היום.
לכן, במהלך הזמן, התחלתי לקרוא למגפת האלימות הזו
אפקט הארבה.
מפני שבחיים של העניים, זה פשוט נוחת כמו מגפה
וזה מחריב הכל.
למעשה, עכשיו כשאתם סוקרים קהילות מאוד מאוד ענייות,
תושבים יגידו לכם שהפחד הגדול ביותר שלהם הוא אלימות.
אבל שימו לב שהאלימות ממנה הם מפחדים
היא לא האלימות של רצח עם או מלחמות,
זה אלימות יום יומית.
אז בשבילי, כעורך דין, כמובן, התגובה הראשונה שלי היתה לחשוב,
ובכן, כמובן שאנחנו צריכים לשנות את החוקים.
אנחנו חייבים לעשות את כל האלימות הזו נגד עניים לא חוקית,
אבל אז גיליתי, שהיא כבר כך.
הבעיה היא לא שהעניים לא מקבלים חוקים,
זה שהחוקים לא נאכפים.
בעולם המתפתח,
מערכות אכיפת חוקים בסיסיות כל כך שבורות
שלאחרונה האו"ם הוציא דו"ח שגילה
ש"רוב האנשים העניים חיים מחוץ להגנת החוק."
עכשיו בכנות, לכם ולי אין באמת מושג
של מה המשמעות של זה
מפני שאין לנו ניסיון עם זה.
אכיפת חוק פעילה בשבילנו היא הנחה מוחלטת.
למעשה, שום דבר לא מביע את ההנחה הזו יותר בברור משלושה מספרים פשוטים:
9-1-1.
שכמובן, הם המספר של מרכזיית החרום המשטרתית
פה בקנדה ובארצות הברית,
בהן זמני התגובה הממוצעים של קריאת חרום למשטרה
הם בערך 10 דקות.
אז אנחנו לוקחים את זה לגמרי כמובן מאליו.
אבל מה אם לא היתה אכיפת חוק להגן עליכם?
אישה באורגון לאחרונה חוותה איך זה יהיה.
היא היתה לבד בבית החשוך שלה בערב יום שבת,
כשגבר התחיל לפרוץ לתוך ביתה.
זה היה הסיוט הגדול ביותר שלה,
מפני שהאדם הזה למעשה הכניס אותה לבית חולים בשל תקיפה
רק שבועיים קודם לכן.
אז מבועתת, היא מרימה את הטלפון ועושה מה שכולנו היינו עושים:
היא מתקשרת למשטרה --
רק כדי לשמוע שבגלל קיצוץ במחוז שלה,
אכיפת חוק לא זמינה בסופי השבוע.
הקשיבו.
מרכזנית: אין לי מישהו לשלוח לשם.
איזה: אוקיי.
מרכזנית: אה, ברור שאם הוא נכנס לתוך הבית ותוקף אותך,
האם תוכלי לבקש ממנו ללכת בכל אופן?
או האם את יודעת אם הוא שיכור או משהו?
אישה: כבר ביקשתי ממנו, כבר אמרתי לו שאני מתקשרת אליכם.
הוא פרץ פנימה בעבר, שבר את הדלת שלי, תקף אותי.
מרכזנית: אה-הא.
אישה: כן, אז...
מרכזנית: יש איזו דרך שאתם יכולה לעזוב את הבית בבטחה.
אישה: לא, אני לא יכולה, מפני שהוא חוסם את הדרך היחידה שלי החוצה.
מרכזנית: ובכן, הדבר היחיד שאני יכולה לעשות הוא לתת לך עצות,
ולהתקשר למשרד השריף מחר.
כמובן, אם הוא יכנס ולמרבה הצער יש לו נשק
או שהוא מנסה לגרום לך פגיעה פיזית, זה סיפור שונה.
את יודעת, המשרד של השריף לא עובד שם.
אין לי את מי לשלוח."
גרי האוגן: באופן טראגי, האישה בתוך הבית
הותקפה באלימות, נחנקה ונאנסה
מפני שזה מה שאומר לחיות מחוץ לשלטון החוק.
ושם מיליארדי העניים שלנו חיים.
איך זה נראה?
בבוליביה, לדוגמה, אם אדם מתקיף מינית ילד מסכן,
סטטיסטית, הוא בסיכון גדול יותר להחליק במקלחת ולמות
מאשר אי פעם ללכת לכלא על הפשע הזה.
בדרום אסיה, אם אתם משעבדים אדם עני,
אתם בסיכון גדול יותר להפגע מברק
מאשר להשלח לבית הכלא על הפשע.
וכך המגפה של אלימות יום יומית משתוללת.
והיא מחריבה את המאמצים שלנו לנסות לעזור למיליארדי אנשים
לצאת מגהנום שני הדולר ליום שלהם.
מפני שמידע פשוט לא משקר.
מסתבר שאתם יכולים לתת כל סוג של סחורות ושרותים
לעניים,
אבל אם אתם לא מרסנים את הידיים של בריונים אלימים
מלקחת הכל,
אתם תהיו מאוכזבים מההשפעה לטווח ארוך של המאמצים שלכם.
אז הייתם חושבים שההתפוררות של אכיפת חוק בסיסית
בעולם המתפתח תהיה בעדיפות גבוהה
למאבק הגלובלי נגד העוני.
אבל זה לא.
מבקרים של סיוע בין לאומי לא יכלו למצוא לאחרונה
אפילו אחוז אחד של סיוע שהולך להגן על העניים
מהכאוס חסר החוק של אלימות יום יומית.
ובכנות, כשאנחנו מדברים על אלימות נגד העניים,
לפעמים זה בדרכים המוזרות ביותר.
ארגון מים נקיים מספר סיפור מעציב
של ילדות שנאנסות בדרך להביא מים,
ואז חוגג את הפיתרון של באר חדשה
שמקצרת את הדרך משמעותית.
סוף הסיפור.
אבל אף מילה על האנסים שעדיין נמצאים שם בקהילה.
אם אישה צעירה באחד הקמפוסים במכללות שלנו
היתה נאנסת בדרך לספריה,
לעולם לא היינו חוגגים את הפתרון של הזזת הספריה קרוב יותר למעונות.
ועדיין, מסיבות כלשהן, זה בסדר לאנשים עניים.
עכשיו האמת היא, שהמומחים המסורתיים
בפיתוח כלכלי והכחדת העוני,
הם לא יודעים איך לתקן את הבעיה הזו.
אז מה קורה?
הם לא מדברים עליה.
אבל הסיבה היותר בסיסית
שאכיפת חוק לעניים במדינות מתפתחות
היא כל כך מוזנחת,
היא בגלל שאנשים בתוך העולם המתפתח, עם כסף,
לא צריכים אותה.
הייתי בפורום הכלכלה העולמי לא מזמן
דיברתי עם מנהלים של חברות שיש להם עסקים עצומים בעולם המתפתח
ופשוט שאלתי אותם,
"איך אם מגינים על כל האנשים שלכם והנכסים מכל האלימות?"
והם הביטו אחד בשני, ואמרו, די באחידות,
"אנחנו קונים את זה.,
ובאמת, כוחות אבטחה פרטיים בעולם המתפתח
הם עכשיו, גדולים פי חמש עד שבע מכוחות המשטרה.
באפריקה, המעסיק הגדול ביותר ביבשת הוא אבטחה פרטית.
אבל תבינו, העשירים יכולים לשלם על ביטחון ויכולים להמשיך להתעשר,
אבל העניים לא יכולים לשלם על זה והם נשארים לגמרי לא מוגנים
והם ממשיכים להזרק לקרקע.
זו שערוריה מאסיבית.
והיא לא חייבת להיות כזו.
אכיפת חוק שבורה יכולה להיות מתוקנת.
אלימות יכולה להעצר.
כמעט כל מערכות משפט קרימינליות,
מתחילות שבורות ומושחתות,
אבל הן יכולות לההפך על ידי מאמץ קשה ומחוייבות.
הנתיב הוא באמת ברור.
מספר אחד, אנחנו חייבים להתחיל להפוך
את עצירת האלימות לחלק בלתי נפרד מהמאבק נגד העוני.
למעשה, כל שיח על עוני עולמי
שלא כולל את בעיית האלימות צריך להחשב ללא רציני.
ושנית, אנחנו חייבים להתחיל להשקיע משאבים ברצינות
ולחלוק את המומחיות כדי לתמוך בעולם המתפתח
כשהם יוצרים מערכות משפט ציבוריות חדשות,
לא אבטחה פרטית,
שנותנות לכל אחד סיכוי להיות בטוח.
המהפכים האלה למעשה אפשריים
והם מתרחשים היום.
לאחרונה, קרן גייטס מימנה פרוייקט
בעיר השניה הכי גדולה בפיליפינים,
שם עורכי דין מקומיים ואוכפי חוק מקומיים
היו מסוגלים לשנות את המשטרה המושחתת ובתי המשפט הכושלים בצורה כל כך דרסטית,
שתוך ארבע שנים בלבד,
הם היו יכולים להפחית משמעותית
את האלימות המינית המסחרית נגד ילדים עניים ב 79 אחוז.
אתם יודעים, מהמחשבה אחורה על ההסטוריה,
מה שתמיד הכי בלתי ניתן להסבר ולא ניתן לסלוח
הם הכשלונות הפשוטים של חמלה.
מפני שאני חושב שההסטוריה מכנסת בית משפט של הנכדים שלנו
והם ישאלו אותנו פשוט,
"סבתא, סבא, איפה הייתם?
איפה הייתם, סבא, כשהיהודים ברחו במגרמניה הנאצית
ודחו אותם מחופינו?
איפה הייתם?
וסבתא, איפה הייתם כשהם הצעידו
את השכנים היפנים-אמריקאים שלנו למחנות כליאה?
וסבא, איפה הייתם כשהם הכו
את השכנים האפרו אמריקאים שלנו
רק בגלל שהם ניסו להרשם להצבעה?"
וכך, כשהנכדים שלנו ישאלו אותנו,
"סבתא, סבא, איפה הייתם
כששני מיליארד מעניי העולם טבעו בכאוס חסר חוק
של אלימות יום יומית?"
אני מקווה שנוכל להגיד שהיתה לנו חמלה, שהרמנו את קולנו,
וכדור, הונענו לגרום לאלימות להפסיק.
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
כריס אנדרסון: טיעון ממש חזק.
ספר לנו מעט על כמה מהדברים
שלמעשה קרו, לדוגמה, לחיזוק אימוני המשטרה.
כמה קשה היה התהליך?
ג.ה: אחד הדברים המעולים שמתחיל להתרחש עכשיו
זה שההתמוטטות של המערכות האלו והתוצאות הופכות לברורות.
יש למעשה, עכשיו, רצון פוליטי לעשות את זה.
אבל זה רק דורש עכשיו השקעה של משאבים והעברה של מומחיות.
יש מאבק רצון פוליטי שגם עומד להתרחש,
אך אלה קרבות שניתן לנצח בהם,
מפני שעשינו כמה דוגמאות מסביב לעולם
באינטרנשיונל ג'סטיס מישן שמאוד מעודדים.
כ.א: אז רק תספר לנו במדינה אחת כמה זה עולה
לעשות שינוי משמעותי במשטרה לדוגמה --
אני יודע שזה רק חלק מזה.
ג.ה: בגואטמלה, לדוגמה, התחלנו פרוייקט שם
עם המשטרה המקומית ובתי המשפט, התובעים,
כדי לאמן אותם מחדש כך שיוכלו למעשה להביא את המקרים האלה באפקטיביות.
וראינו את התביעות נגד פושעים של אלימות מינית
עולות ביותר מ 1,000 אחוז.
הפרוייקט הזה מומן באופן מתון בערך במליון דולר בשנה,
וסוג ההחזר על הכסף שאתם מקבלים
במונחים של מינוף מערכת המשפט הפלילית
שיכולה לתפקד אם נאמן בצורה נאותה וניתן מוטיבציה ונוביל,
והמדינות האלו, בעיקר במעמד הביניים
שיראו שבאמת אין עתיד
עם חוסר יציבות כללית והפיכת הבטיחות לפרטית
אני חושב שיש הזדמנות, חלון של שינוי.
כ.א: אבל כדי לגרום לזה לקרות, אתם חייבים להביט על כל חלק בשרשרת --
המשטרה, ומי עוד?
ג.ה: אז זה העניין בנוגע לאכיפת חוק,
זה מתחיל עם המשטרה,
הם החלק הקדמי של תהליך הצדק,
אבל הם מעבירים אותו לתובעים,
והתובעים מעבירים אותו לבית המשפט,
והשורדים של האלימות חייבים להתמך על ידי המערכת החברתית
דרך כל זה.
אז אתם חייבים לבוא בגישה שמחברת הכל יחד.
בעבר, היה מעט אימון של בתי המשפט,
אבל הם קיבלו ראיות גרועות מהמשטרה,
או התערבות משטרתית מועטה בנושאי סמים וטרור
אבל אין שום טיפול באדם העני המצוי
עם אכיפת חוק מעולה,
אז זה נוגע לחיבור כל זה,
ויכולים להיות לכם למעשה אנשים מקהילות ממש עניות
שחווים אכיפת חוק כמונו,
שהיא לא מושלמת לניסיוננו, בברור,
אבל תאמינו לי, זה הדבר הטוב ביותר להרגיש שאתם יכולים להתקשר למשטרה
ואולי מישהו יגן עליכם.
כ.א: גארי, אני חושב שעשית עבודה יוצאת דופן
של להביא את זה לתשומת הלב של העולם
בספר שלך ופה היום.
תודה רבה לך.
גרי האוגן.
(מחיאות כפיים)