Da li vam izgledam stvarno?
Nadam se.
Pojma nemam da li vidite ovo,
ali prosto ću da gledam ispred sebe i da verujem da ste tu.
Iscrtala sam polukrug na pesku preda mnom
kako ne bih iskoračila iz njega i izgledala kao da lebdim u vazduhu.
Trenutno stojim
na otvorenom vazduhu,
na plaži ispod palminog drveta,
tačno na mestu gde je nekad bila vaša scena.
Imamo 12 minuta.
Ja sam postavila ograničenje.
Moja supruga Navida je rekla
da su beskrajne mogućnosti najveći neprijatelj stvaraocu.
Na primer, ova haljina; zatražila sam joj da dizajnira nešto
što je sveštenik iz Kaira u 23. veku mogao da nosi.
Ali smo imali samo tri dana da je napravimo,
a jedina tkanina koju smo imale
je bila navlaka za jorgan koju je drugi stanar ostavio.
Ali ona ju je napravila i savršena je.
I pogledala je i rekla:
"Dokaz koncepta - stvaranju su potrebna ograničenja."
Pa ću tokom ovih 12 minuta
da vam govorim o mom najvećem otkriću.
Čitavog mog života sam bila opsednuta večnim životom,
kao što znam da su i mnogi od vas.
Možda vas usreći saznanje da će se vaša istraživanja isplatiti.
Imam 318 godina.
Prosečni životni vek je trenutno 432 godine,
a ja sam radila na produžavanju ljudskog veka do beskonačnosti.
I nikad nisam sumnjala u to da ćemo jednog dana
doći do tačke u kojoj ćemo biti zadovoljni.
Ali suprotno se i dalje dešava:
što duže živimo, to duže želimo da živimo,
sve manje želimo da umremo.
Ko bi nas krivio?
Univerzum je toliko velik.
Nikad neće nestati novih horizonata.
Baš sam juče
čitala o tome kako možete da plovite čamcem po Evropi
i da jedrite od ostrva do ostrva širom planete,
a na nekim ostrvima su sela gde možete da odsednete
i da prespavate pod senkom Jupitera.
A onda imamo jedno drugo ostrvo na kom je samo jedan kantautor
koji sedi i okeanu svira mandolinu.
A potom imamo i druga na kojima nema bilo koga
i nikad nije ni bilo,
pa tamo idete iz pukog zadovoljstva dodirivanja stopalom peska
koji nijedno stopalo pre nije dotaklo.
Mogli biste provesti 400 godina radeći samo to.
Upravo sad Mesec izlazi na severoistoku.
Golim okom mogu da vidim gradove na njemu.
Povezani su kao grupe nerava:
Marijapolis na Južnom polu i Ramačandran na Ekvatoru.
I Novi Teheran u Moru Spokoja.
Tu smo se Navida i ja upoznale.
Obe smo bile umetnice iz centra grada.
Na dan kad smo se upoznale, mimoilazile smo se na trgu Azadi
i sudarile smo se ramenima.
I ja sam se okrenula da se izvinim,
a ona, bez pozdrava ili predstavljanja ili bilo čega,
rekla je: "Pa, šta misliš zašto nismo prosto prošle jedna kroz drugu?"
I, pre svega sam mislila: "Ko si, dovraga, ti?"
Ali, zatim, pitanje me je nerviralo
jer je odgovor tako jednostavan.
Rekla sam: "Nismo prošle jedna kroz drugu
jer elementarne čestice imaju masu
i jer je prostor između elementarnih čestica
ispunjen vezivnom energijom koja takođe ima svojstvo mase,
a to nam je poznato već 800 godina."
Mora da je bila u jednom od raspoloženja
kad voli da zeza strance.
Ili je pak, prosto flertovala sa mnom
jer me je pogledala i rekla: "Pomislila sam da ćeš to reći.
Razmisli podrobnije."
A potom je skinula pojas,
ovaj pojas koji sad nosim,
i rekla:
"Naš univerzum je napravljen kako bi čestice imale masu.
Bez tog osnovnog ograničenja,
prosto bismo prolazili direktno jedni kroz druge brzinom svetlosti
i ne bismo bili svesni toga."
I tako je počela naša romansa.
Navidi i meni
nikad nije ponestalo tema za razgovor.
Nikad.
Bilo je neverovatno.
Kao da smo obe bile heroine koje se penju na planinske vence zajedno
i stalno smo stizale do novih vidika,
a ta nova, savršena sazvežđa reči
bi izlazila iz nas da bismo ih opisale.
I zaboravljale smo ih čim bismo ih izmislile,
bacale smo ih preko ramena i prelazile na nove stvari, napred i više.
Ili jedanput, Navida je rekla da naš razgovor izgleda kao da uvek mesimo hleb,
i da uvek dodajemo još malo brašna
i još malo vode,
i presavijamo ga i okrećemo
i nikad se ne skanjujemo da ga ispeknemo.
Ako je moja opsesija bila večni život, Navidina opsesija je bio dodir.
Bila je genijalna u tome.
Čitav njen rad se vrteo oko toga.
Moje telo je bilo za nju poput platna,
i prevlačila bi vrhom svog prsta po mom licu polako
kako ne bih osetila njegovo pomeranje.
I bila je opsednuta baš onim trenom
kad bih prestala da budem u stanju da razlikujem njeno telo od mog.
Ili bi prosto legla preko mene i zabila bi svoje rame u moje
i pitala: "Pilar, zašto ovo toliko prija?"
Rekla bih: "Ne znam!"
A ona je uvek imala šaljiv odgovor na njeno šaljivo pitanje,
ali danas se sećam odgovora:
"Prija
jer je univerzum odabrao svoja ograničenja,
a mi smo njegova umetnost."
Uvek je smešno kako zamišljate da će budućnost da izgleda,
nasuprot onome kakva ispadne.
U vaše vreme su naučnici mislili da se ljudi mogu zamrznuti
i probuditi u budućnosti.
I uradili su to - ali bi potom umirali.
U vaše vreme, naučnici su mislili da ljudi mogu da zamene organe
i da produže život stotinama godina.
I uradili su to,
ali su kad-tad svejedno umirali.
U vaše vreme, Zemlja je jedino mesto na kom ljudi žive.
U moje vreme, Zemlja je mesto na koje ljudi dolaze da umru.
Pa, kad je Navida počela da pokazuje znakove,
naši prijatelji su pretpostavili da ću uraditi što i svi,
to jest reći zbogom i poslati je na Zemlju,
kako niko od nas ne bi morao da je gleda
ili da bude u njenoj blizini ili da misli na nju i njen...
neuspeh da se održi u životu.
Više od bilo čega
nisu želeli da budu u blizini njenog stvarnog fizičkog tela.
Sve vreme su govorili da "propada",
iako je ona sama bila očarana njime,
promenama kroz koje je prolazilo,
prateći pravila svoje prirode dan za danom, nezavisno od njene volje.
Poslala sam Navidu na Zemlju.
Ali sam pošla s njom.
Sećam se da je jedan naš prijatelj baš pred naš polazak rekao:
"Prosto to smatram ohološću,
kao da pravila ne važe za tebe, kao da misliš da je vaša ljubav toliko posebna."
Ali mislila sam to.
Pa sam čak i ovde na Zemlji
nastavila da radim na produžavanju života.
Nije mi palo na pamet
da postoji bilo kakvo drugo rešenje.
Stalno sam se vraćala na ono što mi je Navida rekla
tog dana na trgu Azadi,
da bez tog osnovnog ograničenja -
univerzuma koji je podario masu materiji -
ne bismo postojali.
To je jedan zakon.
Druga zakonitost je da je sva masa podložna entropiji.
I bez mase nema postojanja u ovom univerzumu.
Znam. Isprobala sam sve.
Pokušala sam da stvorim fotonsku kutiju gde bi Higsovo polje bilo izmenjeno.
Pokušala sam da zabeležim sva subatomska kretanja u mom telu
i puštala bih ih u zatvorenoj petlji.
Ništa nije funkcionisalo.
Ali moj poslednji izum je bio stvaranje nakalemljene dimenzije
s telesnim ograničenjima u kojoj je vreme prolazilo beskrajno sporije,
ali čija bi brojekcija izgledala kao da se kreće u normalnom vremenu.
To telo bi se onda pojavljivalo u našem univerzumu kao hologram -
ovde, ali nije ovde.
Shvativši da sam to postigla,
otrčala sam u njenu sobu,
tako srećna što ću joj reći da sam uspela,
krećući se kroz prostor svima naočigled skoro normalno,
čak i samoj sebi,
i pošla sam da legnem pored nje
i zaboravila sam i propala kroz nju.
Otkrila sam vid večnog života,
po ceni onoga što je Navida najviše volela,
a to je da dodiruje i bude dodirnuta.
I izbacila me je napolje.
I dalje sam, pak, mogla da posmatram.
Ljudi sad žive 400 godina,
a i dalje umiremo.
A kad smrt dođe,
umiranje ih i dalje zatiče u posteljama,
i ruke im se iznutra rascvetaju modrim i ljubičastim pupoljcima,
i disanje im je sve sporije i sporije,
kao da tonu u san.
Oduvek sam mislila
da je avantura smisao života.
A da je smrt samo problem
za koji još uvek nismo otkrili rešenje.
Ali možda život jedino ima smisla jer se završava.
Možda je to paradoks:
ograničenja ne ograničavaju, ona omogućuju savršenu slobodu.
(Uzdah)
Jutros je ovde bila ouja.
Prognozirali su još jednu večeras,
ali zasad je nebo vedro.
Ne osećam vetar ovde,
no naprosto sam u prolazu pitala jednu negovateljicu kako joj se čini vreme
i rekla je da izgleda toplo, poput istopljenog maslaca.
Odgovor dostojan moje supruge.
Moram da pronađem put nazad do svog tela.
Do tad, ne zauzimam više prostora od onog koji mi date.