Mă aflu astăzi aici ca să vă vorbesc despre o întrebare incomodă,
care are un răspuns la fel de incomod.
Tema discursului meu este partea nevăzută a violenței domestice,
iar întrebarea pe care o voi analiza
este întrebarea aflată pe buzele tuturor:
De ce rămâne cu el?
De ce ar mai sta o femeie cu un bărbat care o bate?
Nu sunt nici psihiatru, nici asistentă socială,
nici vreo expertă în violența domestică.
Sunt doar o femeie cu o poveste de împărtășit.
Aveam 22 de ani. Tocmai absolvisem Harvard-ul.
Mă mutasem la New York pentru prima mea slujbă,
de jurnalist și editor la revista „Seventeen”.
Aveam prima mea locuință,
primul meu card American Express,
și mai aveam și un mare secret.
Și anume că de foarte multe ori
simțisem apăsată pe tâmplă țeava unui astfel de pistol,
cu gloanțe Hollow-point,
de către cel pe care-l credeam sufletul meu pereche.
Bărbatul pe care-l iubeam mai mult decât orice pe lumea asta
mi-a ținut arma la tâmplă și m-a amenințat că mă omoară
de-atâtea ori că am pierdut numărătoarea.
Sunt aici ca să vă spun ce înseamnă iubirea bolnavă,
această capcană psihologică deghizată în iubire,
în care an de an cad milioane de femei,
și chiar și câțiva bărbați.
Poate unii din voi au o poveste asemănătoare.
Nu am înfățișarea unei victime tipice a violenței domestice.
Am o licență cu specializare în engleză de la Universitatea din Harvard
și un MBA în marketing la Wharton Business School.
Mi-am petrecut aproape întreaga carieră lucrând în companii din top 500 Fortune,
incluzând Johnson & Johnson, Leo Burnett și The Washington Post.
De aproape 20 de ani sunt căsătorită cu al doilea soț,
și avem trei copii împreună.
Am un labrador și conduc o mașină de familie Honda Odyssey.
(Râsete)
Deci un prim mesaj pentru voi ar fi că violența domestică
se poate întâmpla oricui,
indiferent de rasă, de religie, de venituri sau educație.
E omniprezentă.
Iar al doilea mesaj se referă la faptul că toată lumea crede
că violența domestică li se întâmplă doar femeilor,
că e o chestiune exclusiv feminină.
Nu e chiar așa.
Peste 85% dintre agresori sunt bărbați, iar violența domestică
are loc doar în relațiile intime, interdependente și de lungă durată.
Cu alte cuvinte, în familie,
adică în ultimul loc în care te-ai aștepta să găsești violență.
Din acest motiv, problema violenței domestice e destul de derutantă.
Până și eu eram dintre cei care declarau că aș fi ultimul om de pe Pământ
care să stea cu cineva violent.
În realitate, din cauza vârstei mele, eram o victimă cât se poate de tipică.
Aveam 22 de ani, iar în America,
femeile cu vârsta între 16 și 24 de ani sunt de trei ori mai susceptibile
să devenă victime ale violenței domestice,
comparativ cu femei de alte vârste.
Și tot în America, peste 500 de femei și fete
din acest interval de vârstă, sunt ucise anual
de către parteneri violenți, iubiți sau soți violenți.
Un alt motiv din cauza căruia eram o victimă tipică
era că nu știam nimic despre violența domestică,
despre cum se manifestă sau cum o poți identifica.
L-am întâlnit pe Conor într-o noapte rece și ploioasă de ianuarie.
S-a așezat lângă mine în metrou
și a intrat în vorbă cu mine.
Mi-a spus două lucruri:
unul, că și el era absolvent al unei universități de top,
și că lucra într-o bancă faimoasă de pe Wall Street.
Dar ce m-a impresionat și mai tare în acea primă întâlnire
a fost faptul că părea isteț și amuzant,
și avea aerul unui băiat simplu de la țară.
Avea obrajii rotunzi și rumeni,
și părul de culoarea spicului de grâu.
Părea atât de simpatic.
Una din cele mai deștepte mișcări pe care le-a făcut Conor de la bun început
a fost că m-a lăsat să cred că eu eram partenerul dominant în acea relație.
A făcut asta mai ales la început.
Îmi arăta că mă idolatrizează.
Am început să ieșim împreună, și părea că iubește totul la mine:
că sunt deșteaptă, că am fost la Harvard,
că îmi iubeam slujba și că făceam voluntariat.
Voia să știe totul despre familia mea,
despre copilăria mea, despre visurile și năzuințele mele.
Conor credea în mine, ca scriitor și ca femeie,
într-un fel în care nimeni nu a crezut niciodată.
A știut, de asemenea, să creeze o atmosferă magică de încredere între noi,
destăinuindu-mi secretul lui,
și anume că încă foarte de mic, de la patru ani,
a fost abuzat fizic, sistematic și cu sălbăticie,
de către tatăl său vitreg.
Lucrurile au degenerat într-atât
că a fost nevoit să renunțe la școală când era în clasa a opta,
deși era foarte deștept
și i-au luat apoi aproape 20 de ani să-și refacă viața.
De aici și ambiția de a absolvi o universitate de top,
apoi slujba de pe Wall Street, și tot viitorul lui luminos,
care toate însemnau atât de mult pentru el.
Dacă mi-ar fi spus cineva
că acest tip deștept, amuzant și sensibil care mă adora
va ajunge într-o zi să decidă dacă să mă machiez sau nu,
ce lungime să aibă fustele mele,
unde să locuiesc, ce locuri de muncă să accept,
ce prieteni am voie să am și unde să-mi petrec Crăciunul,
i-aș fi râs în nas.
Pentru că la început nu existase niciun semn de violență
sau abuz sau mânie la Conor.
Habar nu aveam că prima etapă
într-o relație domestică abuzivă
este să-ți seduci și să-ți vrăjești victima.
De asemenea, nu știam că al doilea pas e să-ți izolezi victima.
Nu e ca și când Conor a venit într-o zi acasă și a spus:
„Auzi, toată povestea asta de Romeo și Julieta a fost mișto,
dar e timpul să trecem la faza a doua,
în care eu te izolez și te abuzez”... (Râsete)
„așa că trebuie să ne mutăm din apartamentul ăsta
de unde vecinii te pot auzi dacă țipi,
și din orașul ăsta în care ai aproape familia, prietenii
și colegii care-ți pot vedea vânătăile.”
În schimb, Conor a venit acasă într-o vineri seara
și mi-a spus că tocmai și-a dat demisia
de la slujba visurilor lui.
Și mi-a zis că a făcut asta din cauza mea,
pentru că l-am făcut să se simtă atât de iubit și apreciat,
că nu a mai simțit nevoia să-și demonstreze valoarea
într-o slujbă pe Wall Street.
Tot ce voia era să plecăm din oraș,
departe de familia lui disfuncțională și abuzivă,
și să ne mutăm într-un orășel din New England,
unde să poată să o ia de la capăt, cu mine alături.
Să plec din New York și să renunț la slujba visurilor mele
era ultimul lucru pe care mi-l doream,
dar mă gândeam că uneori trebuie să te sacrifici pentru persoana iubită.
Așa că am acceptat, mi-am dat și eu demisia,
și am plecat din Manhattan împreună cu Conor.
Habar nu aveam că urma să devin victima unei iubiri bolnave,
că pășeam senină într-o foarte atent pregătită capcană
fizică, financiară și psihologică.
Următoarea etapă într-un caz clasic de violență domestică
este recurgerea la amenințări,
ca să vezi cum reacționează victima.
Aici au intrat în peisaj armele de care vă spuneam.
De îndată ce ne-am mutat în New England,
adică locul în care Conor, vezi Doamne, ar fi trebuit să se simtă în siguranță,
a cumpărat trei arme.
Pe una o păstra în torpedou.
Pe cealaltă a pus-o sub pernele de pe patul nostru,
iar a treia era la el în buzunar în permanență.
Mi-a spus că avea nevoie de acele arme
din cauza traumelor trăite pe când era copil.
Avea nevoie de ele ca să se simtă în siguranță.
În realitate, armele erau un mesaj pentru mine,
și chiar dacă nu ridicase mâna asupra mea,
viața mea era deja în real pericol în fiecare minut petrecut acolo.
Conor m-a agresat fizic pentru prima oară
cu cinci zile înainte de nunta noastră.
Era șapte dimineața și eu eram încă în pijamale.
Lucram la computer,
încercând să termin de scris o lucrare contractată.
La un moment dat m-am enervat,
iar Conor s-a folosit de furia mea
ca pretext să-și pună mâinile în jurul gâtului meu
și să mă strângă atât de tare că nu puteam să respir sau să țip.
Imobilizată astfel,
m-a izbit apoi în mod repetat cu capul de perete.
Cinci zile mai târziu, cele zece urme de degete de pe gât tocmai dispăruseră,
așa că m-am îmbrăcat în rochia de mireasă a mamei mele
și m-am măritat cu el.
În ciuda celor întâmplate,
eram convinsă că vom avea o viață fericită,
pentru că îl iubeam, și el mă iubea pe mine atât de mult.
Și, bineînțeles, i-a părut teribil de rău.
Fusese doar foarte stresat din cauza nunții
și a perspectivei de a-și crea o nouă familie.
A fost doar o întâmplare nefericită,
și bineînțeles că nu îmi va mai face rău vreodată.
S-a mai întâmplat însă de două ori chiar în luna de miere.
Prima dată, eu eram la volan și căutam o plajă izolată.
M-am rătăcit,
iar el m-a lovit în tâmplă atât de tare
că m-a izbit de mai multe ori cu capul
de geamul portierei.
Apoi, câteva zile mai târziu, pe când ne întorceam din luna de miere,
s-a enervat din cauza traficului
și mi-a aruncat în față un hamburger.
Timp de doi ani și jumătate, Conor a continuat să mă bată
o dată sau de două ori pe săptămână.
Aveam credința greșită că eram un caz unic,
că eram singura într-o astfel de situație.
Una din trei femei americane
devine cel puțin o dată victimă a violenței domestice sau a hărțuirii.
Mai mult, CDC declară că 15 milioane de copii
sunt abuzați în fiecare an. 15 milioane!
Făceam, deci, parte dintr-un grup numeros.
Să ne întoarcem la întrebarea mea:
De ce am rămas cu el?
Răspunsul e chiar simplu.
În mintea mea, el nu mă abuza.
Deși a ajuns să-mi țină acele arme încărcate la tâmplă,
deși m-a împins pe scări,
deși a amenințat că-mi omoară câinele,
mi-a scos cheia din contact în timp ce goneam pe autostradă,
mi-a turnat cafea măcinată în cap
când mă îmbrăcam să merg la un interviu de recrutare,
în niciun moment nu m-am gândit la mine ca la o femeie abuzată.
Din contră, mă consideram o femeie foarte puternică,
care iubea un om profund tulburat,
și eram singura persoană din lumea asta
care îl putea ajuta pe Conor să-și înfrunte demonii.
Cealaltă întrebare pe care toată lumea o pune este:
de ce nu pleacă, pur și simplu?
De ce nu l-am părăsit? Aș fi putut să plec oricând.
Pentru mine, aceasta e cea mai tristă și dureroasă întrebare,
pentru că noi, victimele, știm ceva ce restul lumii nu știe:
e incredibil de periculos să părăsești un agresor.
Pentru că ultima etapă într-un abuz domestic
este uciderea victimei.
Peste 70% din crimele apărute în situații de abuz domestic
se petrec după ce victima îl părăsește pe agresor,
după ce reușește să iasă din relația bolnavă.
Și asta deoarece atunci agresorul nu mai are nimic de pierdut.
Alte consecințe mai pot fi: lungi perioade de hărțuire,
chiar și după ce agresorul se recăsătorește;
refuzul plății pensiei alimentare;
manipularea sistemului de justiție,
pentru a continua să îi hărțuiască pe femeie și pe copii.
Asta se întâmplă deoarece tribunalul poate decide ca minorii
să petreacă timp, fără supraveghere specializată, cu cel care le-a bătut mama.
Și continuăm să ne întrebăm: de ce nu-l părăsește și gata?
Am găsit puterea să-l părăsesc
din cauza unei ultime bătăi crunte,
care m-a făcut, în sfârșit, să văd lucrurile așa cum erau.
M-a făcut să-mi dau seama că bărbatul pe care îl iubeam atât de mult,
mă va omorî până la urmă dacă nu făceam nimic.
Așa că am rupt tăcerea.
Am spus povestea mea tuturor:
poliției, vecinilor,
familiei și prietenilor, chiar și persoanelor total necunoscute.
Pot să fiu astăzi aici în fața voastră pentru că m-ați ajutat cu toții.
Avem tendința de a judeca foarte aspru victimele.
Le considerăm niște femei profund tulburate, irecuperabile.
Întrebarea: „De ce mai stă cu el?”
se traduce, de fapt, prin: „E vina ei că mai stă cu el.”
De parcă victimele aleg intenționat să se îndrăgostească
de bărbați care vor să le distrugă.
Dar de când am publicat „Iubire bolnavă”
am aflat sute de povești, de la bărbați și femei deopotrivă,
care și ei reușiseră să scape,
și care au învățat o lecție neprețuită din cele întâmplate.
Și care au reușit să-și refacă viețile, vieți împlinite și fericite,
ca angajați, soții, mame,
vieți lipsite total de violență, la fel ca mine.
În final, se pare că sunt o victimă tipică a violenței domestice,
la fel cum sunt o supraviețuitoare tipică a violenței domestice.
M-am recăsătorit cu un bărbat bun și blând,
cu care am făcut trei copii.
Am un labrador și am o mașină de familie.
Dar ce nu voi mai avea niciodată,
absolut niciodată,
este o armă încărcată ținută la tâmplă
de către cineva care pretinde că mă iubește.
Acum, poate vă gândiți:
„Oau, cât de tare!”
sau: „Oau, cât de proastă a putut să fie!”
Dar în tot acest timp, am vorbit, de fapt, despre voi.
Sunt convinsă că sunt cel puțin câteva persoane
care mă ascultă în acest moment,
și care fie sunt abuzate de partener,
fie au fost abuzate în copilărie,
sau sunt ele însele agresorii.
Chiar fiica voastră, sau sora voastră, sau cea mai bună prietenă,
ar putea fi chiar acum victima unui abuz.
Eu am reușit să pun capăt propriei mele relații disfuncționale
pentru că am avut curajul să vorbesc.
Astăzi, aici, am curajul să vorbesc.
E modul meu de a ajuta și alte victime,
și e ceea ce vreau să vă cer și vouă.
Spuneți mai departe despre ce ați auzit aici.
Abuzurile pot exista doar dacă tăcem.
Aveți puterea de a stopa violența domestică
chiar și prin simplul fapt de a o aduce în discuție.
Noi, victimele, avem nevoie de voi toți.
Avem nevoie ca toți să înțelegeți
secretele violenței domestice.
Aduceți abuzurile la lumină, vorbind despre ele
cu copiii voștri, cu colegii voștri,
cu familia și cu prietenii voștri.
Considerați-i pe supraviețuitori drept persoane minunate, demne de iubire,
cu tot viitorul în față.
Identificați semnele timpurii ale violenței domestice,
și interveniți prompt,
neutralizați pericolul
și oferiți-le victimelor un mod de a ieși în siguranță din relația abuzivă.
Împreună ne putem face căminele,
cinele și familiile,
oazele de liniște și siguranță care ar trebui să fie.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)