Detta är vanliga saker:
klockor, nycklar, kammar, glasögon.
Det är saker som offren i folkmordet
i Bosnien hade med sig på sin sista resa.
Alla är vi bekanta med dessa triviala,
vardagliga objekt.
Det faktum att vissa offer hade med
sig personliga föremål som tandkräm och tandborste
är ett tydligt tecken på att de inte hade
en aning om vad som skulle hända dem.
Vanligtvis blev de tillsagda att de
skulle bli utbytta mot krigsfångar.
Dessa föremål har blivit återhämtade
från otaliga massgravar runt om i mitt hemland,
och i detta nu gräver kriminaltekniker upp kroppar
från nyupptäckta massgravar,
20 år efter kriget.
Och det är möjligen de största som någonsin hittats.
Under de fyra krigsåren
som förstörde den bosniska nationen under tidigt 90-tal,
försvann ungefär 30 000 medborgare, huvudsakligen civila,
och förmodas vara döda,
och ytterligare 100 000 blev dödade i strid.
De flesta av dem dödades
antingen under de första dagarna i kriget
eller mot slutet av fientligheterna
när FN:s säkra områden som Srebrenica
föll i den serbiska arméns händer.
Den internationella brottsmålsdomstolen
utfärdade ett antal domar för
brott mot mänskligheten
och folkmord.
Folkmord är ett systematiskt och uppsåtligt
förgörande av en rasmässig, politisk,
religiös eller etnisk grupp.
Även om folkmord handlar om dödande,
handlar det lika mycket om att förstöra deras egendom,
deras kulturella arv
och till sist vetskapen om att de någonsin existerat.
Folkmord handlar inte bara om dödandet,
det handlar om den förnekade identiteten.
Det finns alltid spår -
det finns inget perfekt brott.
Det finns alltid kvarlevor från de omkomna
som är mer varaktiga än deras ömtåliga kroppar
och vårt selektiva och falnande minne av dem.
Dessa föremål är återhämtade
från otaliga massgravar
och det huvudsakliga syftet med denna samling av föremål
är en unik process
för att identifiera de som försvann under dödandet,
det första folkmordet på europeisk mark
sedan Förintelsen.
Inte en enda kropp borde förbli oupptäckt
eller oidentifierad.
När de väl är återhämtade,
blir dessa föremål som offren hade med sig
på väg mot sin avrättning
omsorgsfullt rengjorda, analyserade,
katalogiserade och bevarade.
Tusentals artefakter packas i vita plastpåsar
precis som de du ser på CSI.
Dessa objekt används som kriminaltekniska redskap
i visuell identifikation av offren,
men de används också som väldigt värdefulla kriminaltekniska bevis
i de pågående krigsbrottsrättegångarna.
Överlevande tillkallas ibland
för att fysiskt försöka identifiera dessa föremål,
men fysiskt ögnande är extremt svårt,
en ineffektiv och smärtsam process.
När kriminalteknikerna, doktorerna och advokaterna är
klara med dessa objekt,
blir de bortkopplade från berättelsen.
Många av dem blir förstörda, tro det eller ej,
eller sätts helt enkelt på hyllor
bortom sikt och minnen.
Jag bestämde mig för några år sedan
att fotografera varenda utgrävd sak
för att skapa ett visuellt arkiv
som överlevande enkelt kan gå igenom.
Som historieberättare gillar jag att ge tillbaka till samfundet.
Jag gillar att gå längre än att bara öka medvetenheten.
Och i detta fall, kanske någon
känner igen dessa föremål
eller åtminstone kommer deras foton bevaras
som en permanent, opartisk och träffsäker påminnelse
av vad som hände.
Fotograferande handlar om empati,
och igenkänningsfaktorn hos dessa föremål garanterar empati.
I detta fall är jag blott ett redskap,
en kriminaltekniker, om man så vill,
och resultatet är ett foto som är så nära
som möjligt att vara ett dokument.
När alla de saknade personerna är identifierade,
kommer bara förmultnade kroppar i gravar
och dessa vardagliga ting att kvarstå.
I all sin enkelhet,
är dessa föremål de sista bevisen
för offrens identitet,
den sista permanenta påminnelsen
om att dessa människor har existerat.
Tack så mycket.
(Applåder)