To so preprosti predmeti:
ure, ključi, glavniki, očala.
Žrtve genocida v Bosni
so jih imele s seboj na zadnji poti.
Vsi poznamo te običajne
in vsakdanje predmete.
Da so nekatere od žrtev osebne predmete;
na primer zobno pasto in zobno ščetko,
jasno kaže, da niso imele pojma, kaj se bo z njimi zgodilo.
Ponavadi so jim dejali,
da jih bodo zamenjali za vojne ujetnike.
Te predmete so našli po številnih množičnih grobiščih v moji domovini.
Še danes forenziki odkrivajo trupla v novo odkritih množičnih grobiščih.
Dvajset let po vojni.
Verjetno gre za največja grobišča odkrita doslej.
Med štiriletnim konfliktom,
ki je pretresel Bosno v zgodnjih 90. letih,
je izginilo okoli 30.000 ljudi, predvsem civilistov,
verjetno so bili ubiti,
še 100.000 pa jih je umrlo v bojnih operacijah.
Večina jih je umrla bodisi v prvih dneh vojne,
bodisi proti njenemu koncu,
ko so varna območja OZN, kot je Srebrenica,
padla v roke srbske vojske.
Mednarodno sodišče za vojne zločine je številne obtožence obsodilo
za zločine proti človeštvu in genocid.
Genocid je sistematično in namerno uničenje
rasne, politične, verske ali etnične skupine.
Pri genocidu gre tako za ubijanje
kot za uničevanje lastnine, kulturne dediščine
ter končno same ideje, da je nekdo obstajal.
Genocid ne pomeni samo ubijanja,
pomeni zanikanje identitete.
Vedno ostanejo sledi.
Ni popolnega zločina.
Stvari, ki ostanejo za umrlimi, so trajnejše od njihovih krhkih teles
in od našega selektivnega spomina, ki zbledi.
Ti predmeti so zbrani iz številnih množičnih grobišč
in glavni cilj njihovega zbiranja
leži v edinstvenem postopku identifikacije identifikacije izginulih v pobojih,
v prvem pojavu genocida na evropskih tleh po holokavstu.
Niti eno truplo ne sme ostati neodkrito ali neidentificirano.
Ko jih najdejo,
predmete, ki so jih žrtve nesle s seboj na usmrtitev,
previdno očistijo, analizirajo, katalogizirajo in shranijo.
V teh plastičnih vrečkah je na tisoče predmetov,
takih, kot jih vidite na CSI.
So forenzični pripomoček pri vizualni identifikaciji žrtev,
so pa tudi pomemben forenzični dokaz na sojenjih za vojne zločine.
Preživele včasih pozovejo na identifikacijo teh predmetov,
a fizični pregled je izjemno težak, neučinkovit in boleč.
Ko forenziki, zdravniki in pravniki opravijo s predmeti,
ti postanejo sirote v zgodbi.
Verjeli ali ne, mnogo se jih uniči
ali pa jih enostavno pospravijo stran od oči in misli.
Pred nekaj leti sem sklenil,
da bom fotografiral vsak najdeni predmet,
da bi ustvaril vizualni arhiv,
ki bi ga preživeli brez težav pregledovali.
Kot pripovedovalec zgodb rad vračam skupnosti,
grem preko osveščanja.
Morda bo v tem primeru kdo prepoznal predmete
ali pa bo ostala vsaj fotografija,
večni, nepristranski in točni opomnik tega,
kar se je zgodilo.
Pri fotografiji gre za empatijo
in bližina teh predmetov zagotavlja empatijo.
V tem primeru sem le orodje, forenzik, če hočete,
rezultat pa je fotografija,
ki je kolikor je mogoče, podobna dokumentu.
Ko bodo identificirali vse izginule,
bodo ostala le trupla v grobovih
in ti vsakdanji predmeti.
V vsej svoji preprostosti
so ti predmeti zadnji pričevalci identitete žrtev.
zadnji stalni spomin na to,
da so ti ljudje kdaj obstajali.
Hvala lepa.
(aplavz)