Ovo su obični predmeti:
satovi, ključevi, češljevi, naočale.
To su stvari koje su žrtve genocida u Bosni
nosile sa sobom na svoje zadnje putovanje.
Svima su nam poznati ti obični,
svakodnevni predmeti.
Činjenica da su neke od žrtava nosile
osobne predmete kao što su pasta i četkica za zube
je očit znak da nisu imali pojma
što će im se dogoditi.
Obično bi im rekli da će ih
razmijeniti za ratne zarobljenike.
Ovi predmeti su nađeni
u mnogim masovnim grobnicama diljem moje domovine,
i u ovom trenutku, forenzičari ekshumiraju tijela
iz novootkrivene masovne grobnice,
20 godina poslije rata.
Vrlo je vjerojatno da je to najveća dosad otkrivena.
Tijekom četiri godine sukoba
koji su razarali bosansku naciju u ranim devedesetima,
oko 30,000 građana, uglavnom civila,
je nestalo, pretpostavlja se da je ubijeno,
i jos 100,000 je ubijeno
tijekom borbenih akcija.
Većina ih je ubijena
ili na početku rata
ili već pred kraj sukoba,
kad su U.N.-ove sigurne zone poput Srebrenice
pale u ruke Srpske vojske.
Međunarodni sud
je donio nekoliko presuda
za zločine protiv humanosti i genocid.
Genocid je sustavno i namjerno
uništavanje rasne, političke, vjerske
ili etničke skupine.
Kolko se u genocidu radi o ubijanju
tolko se radi i o uništavanju njihove imovine,
njihove kulturne baštine,
i na kraju, same misli da su ikad postojali.
U genocidu se ne radi samo o ubijanju;
radi se o negiranju identiteta.
Uvijek postoje dokazi –
ne postoji savršen zločin.
Uvijek postoje ostaci stradalih
koji su izdržljiviji od njihovih krhkih tijela,
i našeg selektivnog i blijedećeg sjećanja na njih.
Ovi predmeti su nađeni
u mnogim masovnim grobnicama,
i glavni cilj ove kolekcije predmeta
je jedinstven proces
identifikacije onih koji su nestali
u prvom genocidu na europskom tlu
nakon Holokausta.
Ni jedno tijelo ne bi trebalo ostati neotkriveno
niti neidentificirano.
Jednom nađeni,
ti predmeti koje su žrtve nosile sa sobom
na smaknuće
se pažljivo čiste, analiziraju,
kategoriziraju i spremaju.
Tisuće artefakata je spakirano u bijele plastične vrećice
poput onih koje vidite na CSI-u.
Ti predmeti se koriste kao forenzički alat
u vizualnoj identifikaciji žrtava,
ali su također vrlo vrijedni forenzički dokazi
u suđenjima za ratne zločine.
Ponekad se pozovu preživjeli
da probaju fizički identificirati ove predmete,
ali fizičko pregledavanje je jako teško,
to je neučinkovit i bolan proces.
Jednom kad forenzičari i doktori i odvjetnici
završe s tim predmetima,
oni postanu siročad ove priče.
Mnogo ih se uništi, vjerovali ili ne,
ili ih jednostavno gurnu na police,
daleko od očiju i od srca.
Prije par godina sam odlučio
fotografirati baš svaki ekshumirani predmet
kako bi stvorio vizualnu arhivu
koju bi preživjeli lako mogli pretraživati.
Kao pripovijedač, volim vraćati zajednici.
Volim raditi više od samog dizanja svijesti.
I u ovom slučaju, netko bi mogao
prepoznati ove stvari
ili bar njihove fotografije koje ostaju
kao trajni, nepristrani i točni podsjetnici
onoga što se dogodilo.
U fotografiji se radi o empatiji,
a poznavanje ovih predmeta garantira empatiju.
U ovom slučaju, ja sam samo alat,
forenzičar, ako želite,
a rezultat je fotografija koja je najbliže
moguće opciji da bude dokument.
Jednom kad sve nestale osobe budu identificirane,
samo će raspadajuća tijela u grobovima
i ovi svakodnevni predmeti ostati.
U svoj svojoj jednostavnosti,
ovi su predmeti posljednji zavjet
identitetu žrtava,
zadnji preostali podsjetnik
da su ti ljudi ikad postojali.
Hvala puno.
(Pljesak)