Jsou to obyčejné předměty:
hodinky, klíče, hřebeny, brýle.
Jsou to předměty, které nesly sebou oběti
genocidy v Bosně na své poslední cestě.
Všichni známe tyto všední,
každodenně používané věci.
Fakt, že některé z obětí sebou nesly
osobní předměty jako je zubní pasta nebo kartáček na zuby,
je jasným znakem toho, že neměly ani ponětí o tom,
co se jim stane.
Obyčejně jim bylo řečeno,
že budou vyměněni za válečné zajatce.
Tyto předměty byly získány
z mnoha hromadných hrobů v okolí mého domova,
a v průběhu řeči, forenzní specialisté exhumují těla
z nově objevených hromadných hrobů
20 let po válce.
A je možné, že jsou to ty největší hroby, které kdy byly objeveny.
Během čtyř let válečného konfliktu,
který v raných 90. letech zdevastoval Bosenský národ,
bylo okolo 30 000 občanů, převážně civilistů,
pohřešováno, pravděpodobně zabito,
a dalších 100 000 bylo zabito
během bojových operací.
Většina z nich byla zabita
buďto během prvních válečných dnů
nebo na konci války,
kdy bezpečné zóny OSN jako Srebrenica
padly do rukou srbské armády.
Mezinárodní trestní tribunál
vynesl spoustu rozsudků
za zločiny proti lidskosti a za genocidu.
Genocida je systematické a úmyslné
zničení rasové, politické, náboženské
nebo etnické skupiny.
Tak jako je genocida o zabíjení,
je stejně o ničení majetku,
jejich kulturního dědictví
a nakonec také každé zmínky o tom, že existovali.
Genocida není jenom o zabíjení:
je to o popřené identitě.
Vždycky existují stopy -
dokonalý zločin neexistuje.
Vždy existují pozůstatky zemřelých,
které jsou odolnější než jejich křehká těla
a naše selektivní a slábnoucí vzpomínka na ně.
Tyto předměty jsou získány
z mnoha masových hrobů
a hlavním cílem této sbírky předmětů
je unikátní proces
identifikace těch, kdo zmizeli při vraždění,
v prvním aktu genocidy na území Evropy
od dob Holokaustu.
Žádné tělo by nemělo zůstat neobjeveno
nebo neidentifikováno.
Když jsou získány,
tyto předměty, které sebou nesly oběti
na cestě k popravě
jsou pečlivě vyčištěny, analyzovány,
zapsány a uloženy.
Tisíce artefaktů jsou zabaleny do bílých igelitových sáčků,
stejných jaké znáte z CSI.
Tyto předměty jsou použity jako soudní nástroj
pro vizuální identifikaci obětí,
a také jako velmi hodnotný soudní důkaz
při pokračujících soudních řízeních válečných procesů.
Přeživší jsou občas zavoláni,
aby identifikovali tyto předměty fyzicky,
ale fyzické pátrání je velmi náročné,
neefektivní a bolestivý proces.
Když forenzní pracovníci, lékaři a právníci
jsou s nimi hotovi,
stanou se z nich sirotci příběhu.
Spousta z nich je zničena, věřte tomu nebo ne,
nebo jsou jednoduše odloženy
z dohledu a zapomenuty.
Před několika lety jsem se rozhodl
vyfotografovat každý nalezený předmět,
abych mohl vytvořit vizuální archív,
ve kterém mohou přeživší jednoduše pátrat.
Jako vypravěč rád věci vracím společnosti.
A rád jdu až za zvyšování povědomí.
Možná by někdo mohl
tyto předměty poznat,
nebo alespoň jejich fotografie zůstanou
jako trvalá, nestranná a pravdivá vzpomínka
na to, co se stalo.
Fotografie je o empatii
a povědomost těchto předmětů zaručuje empatii.
V tomto případě jsem pouze nástroj,
forenzní specialisté, jestli chcete,
a výsledkem je fotografie, která se co nejvíce
přibližuje dokumentu.
Když jsou všechny pohřešované osoby identifikovány,
pouze rozkládající se těla v jejich hrobech
a tyto všední předměty přetrvajíí.
Ve veškeré jejich jednoduchosti,
tyto předměty jsou posledním svědectvím
identity obětí,
poslední trvalou vzpomínkou toho,
že tito lidé někdy existovali.
Děkuji vám.
(Potlesk)