Това са обикновени предмети:
часовници, ключове, гребени, очила.
Това са предмети, които жертвите на геноцида в Босна
са носели със себе си на последното си пътуване.
Всички познаваме тези банални
предмети от ежедневието ни.
Фактът, че някои от жертвите са носели
лични вещи като паста и четка за зъби
е безспорен знак, че не са имали представа
какво им предстои.
Обикновено им казвали, че ще бъдат
разменени за военнопленници.
Тези предмети са намерени
в множеството масови гробове из цялата ми родина,
и дори в момента, следователи ексхумират тела
от новооткрити масови гробове,
20 години след войната.
Напълно възможно е да са най-големите откривани до сега.
По време на четиригодишния конфликт,
който унищожи босненската нация в началото на 90-те,
приблизително 30 000 граждани, предимно цивилни,
изчезнаха, вероятно убити,
а други 100 000 бяха убити
по време на бойните действия.
Повечето от тях били убити
или в началото на войната,
или към края на враждебните действия,
когато зони за сигурност на ООН, като Сребреница,
попадат под контрола на сръбската армия.
Международният трибунал за престъпления
издава множество присъди
за престъпления срещу човечеството и геноцид.
Геноцидът е систематично и умишлено
унищожаване на расови, политически, религиозни,
или етнически групи.
Освен, че геноцидът ги погубва,
той унищожава собствеността им,
културното им наследство,
и, в крайна сметка, самата идея, че някога са съществували.
Геноцидът не е само изтребване;
той е отричане на идентичността.
Винаги остават следи -
няма перфектно престъпление.
Винаги има следи от погиналите,
които са много по-издръжливи от крехките им тела
и от общия и избледняващия ни спомен за тях.
Тези предмети са открити
в множество масови гробове,
а основаната цел на тази колекция от предмети
е уникален процес
на идентифициране на онези, изчезнали при убийствата,
първият акт на геноцид на европейска почва
след Холокоста.
Не трябва да остава нито едно неоткрито
или неидентифицирано тяло.
След като бъдат открити,
тези предмети, които жертвите са носели със себе си
по пътя към екзекуцията,
биват внимателно почистени, анализирани,
каталогизирани и съхранявани.
Хиляди артефакти са опаковани в пластмасови торби
като тези, които виждате в "От местопрестъплението".
Тези предмети се използват като следователски инструмент
при визуалната идентификация на жертвите,
но се използват и като много ценно доказателство
в течащите процеси за военни престъпления.
Често оцелели биват викани,
за да се опитат да идентифицират тези предмети,
но физическото преглеждане е изключително трудно,
крайно неефективен и болезнен процес.
След като следователите, лекарите и адвокатите
приключат работа с тези предмети,
те се превръщат в сираци на наратива.
Много от тях биват унищожени, ако искате вярвайте,
или просто ги оставят на някой рафт,
далеч от погледа и съзнанието.
Преди няколко години реших
да фотографирам всеки ексхумиран предмет,
за да създам визуален архив,
който оцелелите да могат да преглеждат.
Като разказвач на истории, аз искам да направя нещо за общността.
Обичам да минавам отвъд осведомяването.
А в този случай, някой може
да разпознае предметите,
или поне снимките им ще останат
като постоянен, безпристрастен и точен спомен
за това, което се случи.
Фотографията е за съчувствие,
а познаването на тези предмети гарантира състрадание.
В този случай, аз съм просто инструмент,
следовател, ако щете,
а резултът е фотография, която е възможно най-близо
до същността на документ.
След като всички липсващи хора бъдат идентифицирани,
ще останат само гниещи тела в гробовете
и тези предмети от ежедневието.
С цялата си обикновеност
тези предмети са последният завет
за идентичността на жертвите,
последното непрестанно напомняне,
че тези хора са съществували.
Много ви благодаря.
(Аплодисменти)