Iktyologi,
studien av fisk.
Det ser ut som et stort, kjedelig ord,
men det er faktisk ganske spennende,
fordi iktyologi er den eneste "ologi"
med "YOLO" i seg.
(Latter)
Nå, til de kule barna i publikum,
dere vet allerede at YOLO betyr "du lever kun en gang,"
og fordi jeg bare har et liv,
vil jeg bruke det ved å gjøre det jeg alltid har drømt om:
å se de skjulte vidundrene i verden og oppdage nye arter.
Og det er det jeg får gjøre.
I senere år har jeg fokusert på huler for å finne nye arter.
Og det viser seg at det er mange nye hulefiskarter der ute.
Du må bare vite hvor du skal lete,
og kanskje være litt slank.
(Latter)
Hulefisk kan fortelle meg mye om biologi og geologi.
De kan fortelle meg hvordan landmassene rundt dem har endret og flyttet seg
ved å være fanget i disse små hullene,
og de kan fortelle meg om synets evolusjon, ved å være blind.
Fisker har øyne som essensielt er lik våre.
Alle virveldyr har det, og hver gang en fiskeart begynner å tilpasse seg
til dette mørke, kalde hulemiljøet,
over mange, mange generasjoner mister de øynene og synet,
til de ender opp som en øyeløs hulefisk som denne her.
Hver hulefiskart har utviklet seg på litt forskellig vis,
og hver av dem har en unik geologisk og biologisk historie å fortelle oss,
og det er derfor det er så spennende når vi finner en ny art.
Dette er en ny art vi beskrev, fra sør-Indiana.
Vi har kalt den Amblyopsis hoosieri, Hoosier-hulefisken.
(Latter)
Dens nærmeste slektning er hulefisker i Kentucky,
i Mammoth Cave grottesystem.
Og de begynte å avvike når Ohioelven splittet dem
noen få millioner år siden.
Og i løpet av den tiden utviklet de små forskjeller
i den genetiske arkitekturen bak blindheten deres.
Det er et gen som kalles rhodopsin som er kritisk for synet.
Vi har det, og disse artene har det,
med unntak av en art som har mistet all funksjon i det genet,
mens den andre opprettholder det.
Dette setter opp et vakkert naturlig eksperiment
der vi kan studere genene bak synet vårt,
og røttene av hvordan vi kan se.
Men genene i disse hulefiskene
kan også fortelle oss om dyp geologisk tid,
kanskje ingen mer enn i denne arten.
Dette er en ny art vi beskrev, fra Madagaskar,
som vi kalte Typhleotris mararybe.
Det betyr "stor sykdom" på gassisk,
for hvor syke vi ble når vi prøvde å fange arten.
Tro det eller ei,
å svømme rundt i synkehull fulle av døde ting
og huler fulle av flaggermusbæsj
er ikke det smarteste du kan gjøre med livet ditt,
men YOLO.
(Latter)
Jeg elsker denne arten til tross for at den prøvde å drepe oss,
og det er fordi denne arten i Madagaskar
har nærmeste slektning over 6000 kilometer unna,
hulefisker i Australia.
Det er ikke mulig at en 7 cm lang ferskvanns-hulefisk
kan svømme tvers over Det indiske hav,
så det vi fant når vi sammenlignet disse artenes DNA,
er at de har vært separert i over 100 millioner år,
eller rundt den tiden de sørlige kontinentene sist hang sammen.
Så faktisk flyttet ikke artene i det hele tatt.
Det var kontinentene som flyttet dem.
Og slik gir de oss, gjennom sitt DNA
denne presise modellen og målingen
på hvordan å datere og tidfeste disse gamle geologiske hendelsene.
Denne arten er så ny
at jeg ikke får fortelle dere artsnavnet enda,
men jeg kan si at arten er fra Mexico,
og sannsynligvis allerede utdødd.
Den er sannsynligvis utdødd fordi dens eneste kjente hulesystem
ble ødelagt når en dam ble bygd i nærheten.
Uheldigvis for hulefisker,
er deres grunnvannshabitat
også vår hovedkilde for drikkevann.
Vi vet ikke artens nærmeste slektninger, ennå.
Det ser ikke ut til å være noe annet i Mexico,
så kanskje noe på Cuba,
eller Florida, eller India.
Men uansett hva det er, kan det si noe nytt om geologien
av Karibien, eller biologien om bedre diagnoser for
noen typer blindhet.
Men jeg håper vi finner arten før den også blir utdødd.
Og jeg skal bruke mitt ene liv
som iktyolog å prøve å finne og redde
disse ydmyke små blinde hulefiskene
som kan si oss så mye om geologien av planeten
og biologien bak hvordan vi ser.
Tusen takk.
(Applaus)