איכתיולוגיה,
חקר הדגים.
זו נשמעת מילה גדולה ומשעממת,
אבל האמת שזה די מרגש,
כי איכתיולוגיה היא המילה היחידה שמסתיימת ב׳ולוגיה׳
ויש בתוכה את המילה YOLO.
(צחוק)
הילדים המגניבים בקהל
כבר יודעים ש-YOLO אומר ״חיים רק פעם אחת״,
ובגלל שאני חי רק פעם אחת,
אני אבלה אותם בלעשות את מה שתמיד חלמתי לעשות:
לראות את הפלאים החבויים בעולם ולגלות זנים חדשים.
זה מה שאני עושה.
בשנים האחרונות התמקדתי יותר במערות, בחיפוש אחר זנים חדשים.
מסתבר שיש הרבה זנים חדשים של דגי מערות.
אתה רק צריך לדעת איפה לחפש,
ואולי גם להיות קצת רזה.
(צחוק)
דגי מערות יכולים לספר לי הרבה על ביולוגיה וגאולוגיה.
הם יכולים לספר לי איך משטחי האדמה מסביבם השתנו ונעו
בכך שהם תקועים בחורים הקטנים האלה,
והם יכולים לספר לי על האבולוציה של הראייה, בכך שהם עיוורים.
לדגים יש עיניים, שהן בסך הכל זהות לשלנו.
לכל בעלי החוליות יש כאלה. ובכל פעם שזן של דגים מתחיל להתאים את עצמו
לסביבה החשוכה והקרה במערה,
במהלך דורות רבים הם מאבדים את העיניים ואת הראייה
עד שהם הופכים לדגי מערה חסרי עיניים, כמו זה שכאן.
כל זן של דגי מערה התפתח באופן מעט שונה,
ולכל אחד יש סיפור גיאולוגי וביולוגי ייחודי לספר לנו,
ולכן זה כל כך מרגש לגלות זנים חדשים.
זה זן חדש שקיטלגנו, מדרום אינדיאנה.
קראנו לו Amblyopsis hoosieri, דג המערה מאינדיאנה (באנגלית: Hoosier).
(צחוק)
הזנים הקרובים אליו ביותר הם דגי מערה החיים בקנטאקי,
במערכת המערות מאמות׳.
והם החלו להסתעף כשנהר אוהיו פיצל אותם
לפני כמה מיליוני שנים.
במהלך הזמן הזה הם פיתחו את ההבדלים העדינים האלה
במבנה הגנטי שמאחורי העיוורות שלהם.
יש גן שנקרא רודופסין שהוא סופר-קריטי לראייה.
לנו יש אותו, וגם לזנים האלה יש אותו,
רק שאחד מהזנים הפסיק להשתמש בגן הזה,
והשני משמר אותו.
זה מדגים ניסוי טבעי יפהפה:
בו אנחנו יכולים להתבונן בגנים שמאחורי הראייה שלנו,
ובשורשים של איך שאנחנו יכולים לראות.
אבל הגנים של דגי המערה האלה
יכולים גם לספר לנו על זמן גיאולוגי קדום.
כנראה שהזן הזה כאן עושה זאת בצורה הבולטת ביותר.
זה זן חדש שקיטלגנו במדגסקר,
קראנו לו Typhleotris mararybe.
זה אומר ״חולי גדול״ במלגשית,
בגלל כמה חולים נעשנו בלחפש את הזן הזה.
תאמינו או לא,
לשחות בביבים מלאים בדברים מתים
ובמערות מלאות בלשלשת עטלפים
זה לא הדבר הכי חכם לעשות עם החיים שלכם,
אבל - חיים רק פעם אחת!
(צחוק)
אני אוהב את הזן הזה למרות שהוא ניסה להרוג אותנו,
וזה משום שהזן הזה במדגסקר,
הזנים הקרובים אליו ביותר נמצאים 6000 קילומטרים ממנו,
דגי מערות באוסטרליה.
אין שום סיכוי שדג מערה של מים מתוקים באורך עשרה סנטימטרים
יכול לצלוח את האוקיינוס ההודי.
אז כשהשוונו את הגנים של הזנים האלה
גילינו שהם חיים בנפרד כבר יותר מ-100 מיליון שנים,
או בערך מאז שהיבשות הדרומיות היו מחוברות.
אז, למעשה, הזנים האלה כלל לא זזו.
אלה היבשות שהזיזו אותם.
והם נותנים לנו, דרך הגנים שלהם,
את האופן ואת המידות המדויקות
של איך לתארך ולקבוע זמנים של האירועים הגיאולוגים העתיקים האלה.
הזן הזה כל כך חדש
שעדיין אסור לי לגלות לכם את השם שלו,
אבל אני כן יכול לגלות לכם שזה זן חדש ממקסיקו,
וכנראה שהוא כבר נכחד.
כנראה שהוא כבר נכחד, כי מערכת המערות היחידה שאנו יודעים עליה
שבה הוא חי, נהרסה במהלך בנייה של סכר סמוך.
לרוע מזלם של דגי המערות,
מאגרי המים התת-קרקעיים בהם הם חיים
הם גם המקור העיקרי שלנו למי שתיה.
האמת שאנחנו עדיין לא יודעים מי הזנים הקרובים לזן הזה.
לא נראה שיש שום דבר דומה להם במקסיקו,
אז אולי זה משהו בקובה,
או בפלורידה, או בהודו.
אבל מה שזה לא יהיה, זה עשוי לשפוך אור על משהו חדש בגיאולוגיה
של הקריביים, או על הביולוגיה של איך לאבחן טוב יותר
סוגים מסויימים של עיוורות.
אני רק מקווה שנגלה את הזנים האלה לפני שגם הם ייכחדו.
אני מתכוון לבלות את החיים היחידים שלי
כאיכתיולוג, בלנסות לגלות ולהגן
על דגי המערה הקטנים הצנועים והעוורים האלה
שיכולים לספר לנו כל כך הרבה על הגיאולוגיה של כדור הארץ
ועל הביולוגיה של איך אנו רואים.
תודה.
(מחיאות כפיים)