Oliver egy rendkívül élénk,
helyes, elbűvölő és jórészt instabil hím volt,
aki teljesen elrabolta a szívem.
(Nevetés)
Egy berni pásztorkutya volt,
akit én és az ex-férjem adoptáltunk
és mintegy 6 hónap alatt
ráébredtünk, hogy teljesen kész volt.
Olyan bénító szeparációs szorongással küzdött,
hogy nem hagyhattuk egyedül.
Egyszer kiugrott a harmadik emeleti lakásunk ablakából.
Szövetet és újrahasznosítható dolgokat evett.
Nem létező legyekre vadászott.
Hallucinációktól szenvedett.
Kutya- kényszerbetegséget diagnosztizáltak nála,
és ez tényleg csak a jéghegy csúcsa.
Ám az embereknél
is eltelik néha hat hónap,
mire rájössz,
hogy imádottaddal gondok vannak.
(Nevetés)
A legtöbben pedig nem visszük vissza a személyt, akivel randizgatunk
a bárba, ahol találkoztunk vele
vagy adjuk vissza a barátunknak, aki bemutatta őt nekünk,
de nem is töröljük őt a Match.comon.
(Nevetés)
Így is szeretjük őket,
és ehhez ragaszkodunk,
én is így voltam a kutyámmal.
És én biológiát tanultam.
Tudománytörténetből szereztem Ph.D fokozatot
a Massachusetts-i Műszaki Egyetemen
és ha 10 éve megkérdezték volna,
hogy imádott kutyámnak, vagy csak általában a kutyáknak
vannak-e érzései, igent feleltem volna,
de lehet, nem mondtam volna,
hogy nekik is lehetnek szorongásos zavaraik,
kaphatnak Prozac-ot, és vihetik őket terapeutához.
De aztán szerelembe estem, és rájöttem: velük is megtörténhet,
és ahogy megpróbáltam segíteni a kutyámnak
legyőzni a pánikot és a szorongást,
az életem egyszerűen megváltozott.
A világom megnyilt.
Így az utóbbi hét évet azzal töltöttem,
hogy más állatfajok mentális megbetegedéseit kutattam.
Lehetnek-e az emberhez hasonlóan mentálisan betegek,
és ha igen, az mit jelent ránk vonatkoztatva?
Rájöttem: valóban hiszem,
hogy szenvedhetnek mentális betegségben,
és ha megpróbálunk végére járni a mentális megbetegedésüknek
akkor gyakran jobb barátaikká válhatunk,
és saját magunkat is jobban megérthetjük.
Beszéljünk egy percet a diagnózisról.
Sokan véljük úgy, hogy nem tudhatjuk,
mit gondolnak más állatfajok egyedei,
és ez igaz,
ám Önök közül, akinek van párja --
legalábbis ami engemet illet --
attól, hogy megkérdezi a partnerét
vagy a szüleit, gyermekét: hogyan érez,
még nem biztos, hogy el tudják mondani.
Lehet, hogy szavakkal nem tudják leírni
mit is éreznek
esetleg nem is tudatosul bennük.
Valójában csak újabban érezzük úgy:
beszélnünk kell a másikkal ahhoz,
hogy megértsük érzelmi zavarát.
A 20. század elejét megelőzően
az orvosok az érzelmi zavart gyakran
megfigyeléssel diagnosztizálták.
Tehát látszik, hogy a más állatok
mentális betegségeire gondolni
valójában nem is olyan meredek dolog.
Az Államokban a leggyakoribb érzelmi zavarok
a félelem és a szorongásos betegségek
és belegondolva: a félelem és szorongás
valójában nagyon is hasznos állati érzések.
Általában veszélyes helyzetekben érzünk félelmet és szorongást,
és ha ezt érezzük,
akkor szeretnénk eltávolodni
attól a veszélyes dologtól.
A probléma az, ha akkor is érezzük ezeket, amikor nem kellene.
A hangulatzavarok is lehetnek
érző állati létünk árnyoldalai,
továbbá a kényszerbetegségek
gyakran megtestesülései annak az egészséges állati késztetésnek,
hogy tiszták és rendezettek legyünk.
A mentális betegség határát súrolja,
ha olyanokat csinálnak,
mint pl. a kényszeres kéz vagy mancsmosás,
vagy olyan extrém rítust alakítanak ki,
hogy nem tudnak leülni és enni
annak elvégzése nélkül.
Szóval, az embereket illetően van a Diagnosztikai és Statisztikai Kézikönyv,
mely alapvetően a mostanában elfogadott
mentális zavarok atlasza.
Más állatok esetében ott a Youtube.
(Nevetés)
Itt épp az "OCD kutya" kifejezésre kerestem rá,
de mindannyiukat bátorítom,
hogy keressenek rá az "OCD macska"-ra is.
A látottak sokkolni fogják Önöket.
Íme néhány példa:
Itt árnyéküldözést láthatnak.
Tudom, hogy ez vicces és bizonyos szempontból aranyos.
A gond azonban az, hogy a kutyáknál kialakulhatnak az ilyen egész álló nap
végzett kényszeres cselekvések.
Tehát nem sétálnak,
nem lógnak a barátaikkal,
nem esznek.
Rögeszmék alakulnak ki náluk
mint pl. a farkuk kényszeres kergetése.
Itt van például ez a Gizmo nevű macska.
Úgy látszik, mintha megfigyelne valamit,
ám ezt mindennap hosszú órákon át csinálja.
Csak ül ott, és csak karmolássza, karmolássza és karmolássza
a redőnyt.
Itt van még egy példája az úgynevezett
sztereotip viselkedésnek.
Íme Ting Ting, egy maláj medve az oaklandi állatkertben.
Ha éppen csak ránéznek erre a jelenetre
azt gondolhatják:
Ting Ting csak egy bottal játszik,
csakhogy egész álló nap ezt csinálja,
és ha alaposan megfigyelik,
és ha megmutatnám a teljes félórás felvételt,
láthatnák, hogy mindig ugyanazt teszi,
ugyanabban a sorrendben, és mindig
ugyanúgy forgatja a botot.
Elsősorban fogvatartott állatoknál figyelhetik meg
az olyan általános viselkedésformákat,
mint a sztereotip járkálás vagy fejlóbálás,
amit az emberek is tesznek,
ingatjuk a fejünket,
ide-oda járkálunk.
Sokan csináljuk ezt, és néha
nehéz lenyugtatni magunkat,
és azt gondolom: más állatokkal is gyakran így van ez.
Ám más állatfajokra nem csak
a sztereotip viselkedés jellemző.
Ő itt Gigi, egy gorilla, aki a
bostoni Franklin Állatkertben él.
Egy, a Harvardon dolgozó pszichiáter kezeli,
többek között
hangulatzavarral.
Sok állatban alakul ki hangulatzavar.
Számos teremtménynél --
ez a ló csak egy példa --
önpusztító viselkedés alakul ki.
Rágcsálnak dolgokat,
vagy más tevékenységgel nyugtatják maguk,
akkor is ha az önpusztító,
ami ahhoz hasonló,
mint amikor egyes emberek vagdossák magukat.
Tépkedés.
Tehát akinek van szőre, tolla vagy bőre,
az kényszeresen tépkedheti azt,
és egyes papagájokat ténylegesen tanulmányoztak,
hogy jobban megértsék az embereknél előforduló trichotillomániát,
amely éppen most
20 millió amerikait érint.
A laborpatkányok is tépkedik magukat.
Esetükben ezt "szőrtelenítésnek" hívják.
Az iraki és afganisztáni veterán kutyák
az úgynevezett kutyák PTSD-jével térnek vissza,
és nehezen alkalmazkodnak újra a civil élethez,
a bevetésekből hazatérve.
Nem merhetnek odamenni a szakállas emberekhez
vagy beugrani az autóba.
Azonban, hogy pontosan és világosan fogalmazzak:
Nem gondolom, hogy a kutyák PTSD-je
ugyanaz, mint az embereké.
Viszont azt se hiszem, hogy az én PTSD-m
olyan, mint az Önöké,
ugyanez áll a szorongásomra és a szomorúságomra is.
Mind különbözünk.
Tehát más dolgokra is vagyunk fogékonyak.
Így hát, két kutya közül, akiket ugyanannál a háznál tartottak,
ugyanazoknak a dolgoknak voltak kitéve,
az egyiknél kialakulhat a bénító félelem a motorbicikliktől
vagy a fóbia a mikrohullámú sípolásától,
a másiknak meg semmi baja nem lesz.
Szóval az emberek gyakran kérdezik tőlem:
ez csak egy példa arra, hogy az emberek
az állatokat az őrületbe kergetik?
Vagy az állatok mentális betegségei a rossz bánásmód következményei?
Kiderül, hogy valójában
jóval bonyolultabbak vagyunk ennél.
Az egyik nagyszerű dolog, amit mostanában megélek
az, hogy nemrégiben kiadtam erről egy könyvet,
és mindennap, amikor megnézem az e-maileket
vagy felolvasásra megyek,
de még akkor is, ha koktélpartin vagyok,
az emberek mesélnek nekem
az állatokról, akikkel találkoztak.
Nemrégiben Kaliforniában olvastam fel.
Egy nő a beszéd után felemelte a kezét. Azt mondta:
"Dr. Braitman, azt hiszem, a macskámnak PTSD-je van."
Mire én: "Nos, miért? Beszéljen róla."
Szóval a macskája Ping. Mentett állat volt,
és egy idős emberrel élt,
aki egy nap porszívózás közben
szívrohamot kapott, és meghalt.
Egy héttel később Pinget ott találták a lakásban,
gazdája teste mellett,
a porszívó pedig egész idő alatt működött.
Az esetet követően számos hónapig, azt hiszem, egészen két évig
takarításkor nem tudott a házban maradni.
Szó szerint egy ijedős kiscica volt.
A szekrénybe bújt,
önbizalom-hiányos volt és remegett,
de a család szerető gondoskodása,
a hosszú idő, és türelem segítségével
most, három évvel később
egy boldog, magabiztos macska lett.
Egy másik, traumáról és felépülésről szóló történetet
néhány éve hallottam.
Thaiföldön kutattam.
Találkoztam egy Boonlua nevű majommal.
Amikor Boonlua még kölyök volt,
egy kutyafalka megtámadta őt,
és letépték mindkét lábát és egy karját.
Boonlua pedig elvonszolta magát egy kolostorig,
ahol a szerzetesek befogadták.
Hívtak egy állatorvost, aki ellátta a sebeit.
Végül Boonlua egy
elefántmenhelyre került,
és a gondozók eldöntötték: szárnyaik alá veszik.
Kiderítették, mi a kedvence,
ami nem volt más, mint a mentás Mentos,
az orrszarvúbogarak és a tojások.
Mivel azonban társas lényről van szó, féltek, hogy magányos.
Nem akartak másik majmot tenni mellé.
Úgy gondolták: egy kézzel
nem lenne képes védekezni, de még játszani sem.
Adtak neki egy nyulat,
és Boonlua egyszeriben megváltozott.
Rendkívül boldogan volt együtt a nyúllal.
Tisztogatták egymást, közeli barátokká váltak.
Aztán a nyúlnak kicsinyei lettek,
Boonlua pedig még boldogabb lett,
és bizonyos szempontból
emiatt kelt fel reggelente,
olyannyira, hogy eldöntötte:
nem fog aludni.
Túlzottan is védelmezte a nyuszikat.
Felhagyott az alvással,
és elszundított,
miközben próbált vigyázni rájuk.
Valójában annyira védelmező és gyengéd volt
a kicsinyek iránt
hogy a menhelynek el kellett vennie őket tőle,
mert már attól is félt,
hogy az anyjuk árthat nekik.
A menhely dolgozói aggódtak,
hogy emiatt depressziós lesz.
Ezt elkerülendő
adtak neki egy másik nyúlhavert.
(Nevetés)
Hivatalos véleményem, hogy nem látszik depressziósnak.
(Nevetés)
Szóval szeretném, ha az emberek éreznék:
joguk van ahhoz, hogy
találgassanak azokkal az élőlényekkel
kapcsolatban, melyeket jól ismernek.
Tehát, ha azt gondolják: a kutyájuk,
macskájuk, netán a félkarú majmuk,
akit jól ismernek,
depressziós vagy traumatizált,
valószínűleg igazuk van.
Ez rendkívül antropomorf,
vagyis állatok és tárgyak
felruházása emberi tulajdonságokkal.
Ezt azonban nem tartom problémának.
Miért ne antropomorfizálhatnánk?
Nem arról van szó, hogy foghatják az emberi agyukat,
beletehetik egy edénybe,
és elmélkedhetnek vele más állítok gondolatairól.
Mindig egy másik állat érzelmi tapasztalatain
csodálkozó állatok leszünk.
Szóval a kérdés: hogy lehet jól antropomorfizálni?
Vagy rosszul antropomorfizálnak?
A rossz antropomorfizálás pedig
túlságosan is gyakori.
(Nevetés)
Ilyen lehet corgijaik felöltöztetése és megesketése,
vagy túl közel menni egzotikus állatokhoz,
mert azt hiszik:
spirituális kapcsolatba léptek. Sokféle oka lehet.
A jó antropomorfizálás alapja szerintem,
hogy elfogadjuk más állatfajokkal való hasonlóságainkat,
és segítségükkel feltevéseket gyártunk
más állatok elméjéről és tapasztalatairól.
Létezik egy egész iparág,
melynek ha úgy vesszük, a jó antropomorfizálás az alapja:
a pszichére ható szereket gyártó ipar.
Minden öt merikaiból egy pszichére ható szereket szed,
antidepresszánsokat, szorongáscsökkentőket,
és antipszichotikumokat.
Valójában ezt az
egész pszicho- gyógyszerarzenált
más állatoknak köszönhetjük.
Ezeket a szereket először állatokon tesztelték,
nem csak a toxicitást, de a viselkedésre gyakorolt hatásukat is.
A népszerű antipszichotikumot, a Thorazine-t
először patkányokon próbálták ki.
A Librium nevű szorongáscsökkentővel
az 50-es években agresszív macskákból
békés cicákat csináltak .
Még az antidepresszánsokat is először nyulakon tesztelték.
Ma azonban ezekkel a szerekkel
nem csak kísérletezünk más állatokon,
de kezeljük is őket ezekkel,
etikus és sokkal kevésbé etikus módon egyaránt.
A SeaWorld szorongáscsökkentőket ad anyaorkáknak,
amikor elviszik borjaikat.
Sok állatkerti gorilla kapott antipszichotikumot
és szorongáscsökkentőket.
Az olyan kutyák, mint az én Oliverem antidepresszánsokat
és szorongáscsökkentőket kapnak,
hogy ne ugorjanak ki épületekből,
vagy ne ugorjanak az autók elé.
Nemrégiben írtak a Science-ben
arról, hogy még a folyami rákok is
reagáltak a szorongáscsökkentőkre.
Bátrabbak lettek tőle, kevésbé félősek,
és hajlamosabbak felfedezni környezetüket.
Nehéz lenne megsaccolni, hány állat kap ilyen szereket,
ám elmondhatom, hogy az állatgyógyszereket gyártó ipar
óriási és egyre növekszik,
a 2011. évi 7 milliárdról
2015-re előreláthatóan 9.25 milliárd dollárra.
Egyes állatok állandóan ezeket a szereket kapják.
Ez a milwauee-i állatkertben
élő bonobo pedig szedte ezeket,
majd elkezdte eltenni a Paxil adagját,
aztán szétosztotta a többi bonobo között.
(Nevetés) (Taps)
A pszichére ható gyógyszereken kívül
még számos egyéb terápiás kezelés létezik,
melyek más élőlényeknek segítséget jelentenek,
és ez az a pont, ahol véleményem szerint
az állatorvoslás taníthat valamit
a humán orvoslásnak.
Például, ha elviszik a kutyájukat,
aki kényszeresen kergeti a farkát,
a viselkedéskutatóhoz,
az először nem a recepttömb felé nyúl,
hanem arra kíváncsi, milyen életet él a kutya.
Azt szeretné tudni, hogy milyen gyakran megy ki a szabadba,
mennyit játszanak vele.
Mennyi időt tölt
más kutyák és emberek társaságában.
Arról akar beszélgetni, hogy milyen terápiákat,
főleg viselkedésterápiákat
alkalmaztak az adott állaton.
Gyakran ezek a dolgok segítenek a legtöbbet,
főleg pszichére ható szerekkel kombinálva.
Szerintem a legnagyobb segítséget
kiváltképp társas állatok esetében
a más társas állatokkal töltött idő jelenti.
Úgy érzem, sok szempontból a saját kutyám
szolgálati állata lettem.
Láttam papagájokat és embereket
megtenni ezt a másikért,
kutyák tették ezt elefántokért,
azok pedig fajtársaikért.
Nem tudom, Önök hogy vannak ezzel,
én számos anyagot kapok az interneten,
melyek szokatlan állatbarátságokról szólnak.
Emellett szerintem a Facebook-on rengetegszer lehet látni
a macskát adoptáló majmot
vagy az árva őzgidát örökbefogadó német dogot,
vagy a malaccal barátkozó tehenet.
Ha pedig ezekről kérdeztek volna nyolc-kilenc éve,
azt válaszoltam volna: reménytelenül szentimentálisak,
és talán túl antropomorfok a rossz értelemben,
talán még megrendezettek is, most viszont azt mondom:
tényleg van ebben valami.
Ez valóság. Nos, néhány érdekes
tanulmány az oxitocin szintjét hozta fel,
amely egy fajta szeretethormon,
mely szex vagy gondoskodás közben szabadul fel bennünk,
vagy szeretteink társaságában.
Az oxitocinszint
az egymással törődő és egymás társaságát élvező
embereknél és kutyáknál egyaránt nő.
Ezenfelül egyéb tanulmányok kimutatták, hogy az oxitocin szintje
egyéb állatpárokban is nőtt,
így pl. az egymással barátkozó és játszó kecskék és kutyák
oxitocinszintje az egekbe szökött.
Van egy barátom, aki bebizonyította számomra, hogy
a mentális egészség valójában kétirányú utca.
A neve Lonnie Hodge, vietnámi veterán.
Hazatérése után népirtások
túlélőivel és háborús traumát átélt emberekkel
kezdett foglalkozni.
PTSD-je volt, és félt a nagy magasságtól,
mert Vietnámban
hátrafelé kellett a helikopterből kötéllel leereszkednie
a talpak felett.
Segítőkutyának adták neki Gander-t, egy labradoodle-t,
hogy legyőzze a PTSD-t és a tériszonyt.
Ezek ők az első találkozásukkor,
ami csodálatos, és azóta
rengeteg időt töltöttek együtt, meglátogatva
hasonló gondokkal küzdő veteránokat.
Ami Lonnie és Gander kapcsolatában legjobban megfogott,
hogy néhány hónap alatt
Gander-ben ténylegesen kialakult a magasságtól való félelem,
valószínűleg mert olyan közelről figyelte Lonnie-t.
Ám csodálatos módon ő még mindig egy fantasztikus segítőkutya,
mivel ha mindketten nagy magasságban vannak,
Lonnie annyira aggódik Gander jólléte maitt,
hogy a saját félelmét elfelejti.
Mivel oly sok időt töltöttem ezekkel a sztorikkal,
levéltárakban kutattam,
szó szerint éveket áldoztam erre a kutatásra,
így megváltoztam. Az állatokra
már nem mint fajok egyedeire,
hanem mint egyéniségekre tekintek,
olyan lényeknek tartom őket,
melyeknek megvan az egyéni rendszerük
mely szabályozza a viselkedésüket, és informál arról,
hogyan reagálnak az őket körülvevő világra.
Tényleg úgy hiszem, hogy ez tett engem
még kíváncsibbá és empatikusabbá,
az ágyamban alvó,
illetve az alkalmanként tányéromra kerülő állatok,
de ugyanígy az ismerős emberek iránt is,
akik szorongástól,
fóbiáktól és minden ilyesfélétől szenvednek.
Valóban úgy hiszem,
hogy még ha pontosan nem is tudhatják,
mi játszódik le egy malac, vagy a mopszuk,
esetleg a partnerük elméjében,
attól még lehetnek velük empatikusak.
Talán a legjobb dolog, melyet szeretteinkért tehetünk,
ha antropomorfizáljuk őket.
Charles Darwin-nak egyszer az apja azt mondta:
bárkivel megeshet, hogy elveszti az eszét.
Hála az égnek, gyakran újra megtaláljuk,
de csak egymás segítségével.
Köszönöm.
(Taps)