Oliver je bio poletan,
zgodan, šarmantan i prilično nestabilan mužjak
koji mi je ukrao srce.
(Smijeh)
Bio je on bernski planinski pas,
a moj bivši muž i ja posvojili smo ga.
Nakon otprilike šest mjeseci
shvatili smo da ima problema.
Imao je takvu paralizirajuću separacijsku anksioznost
da ga nismo smjeli ostaviti samog.
Jednom je skočio s našeg stana na trećem katu.
Jeo je tkaninu, stvari, smeće.
Lovio je nepostojeće muhe.
Imao je halucinacije.
Dijagnosticiran mu je pseći opsesivno-kompulzivni poremećaj,
a sve je to tek vrh ledene sante.
Ali baš kao i s ljudima,
nekada tek nakon šest mjeseci
shvatite da
osoba koju volite nije baš sva svoja.
(Smijeh)
I većina nas neće osobu s kojom hodamo
vratiti u bar u kojem smo je upoznali,
ili ih vratiti prijateljima koji su nas upoznali,
ili im reaktivirati korisnički račun na Iskrici.
(Smijeh)
Svejedno ih volimo
i trpimo.
To sam i ja učinila sa svojim psom.
I bila sam — studirala sam biologiju.
Imam doktorat znanosti
s MIT-a i da ste me
prije deset godina pitali
ima li pas kojeg ja volim, ili bilo koji pas,
osjećaje, rekla bih da ima,
ali nisam sigurna bih vam li rekla
da i oni mogu oboljeti od anksioznog poremećaja,
završiti na Prozacu i s terapeutom.
Ali onda sam se zaljubila i shvatila da je to moguće,
a moji pokušaji da mu pomognem
prebroditi paniku i anksioznost
promijenili su mi život.
Prodrmali su cijeli moj svijet.
I tako sam zadnjih 7 godina provela proučavajući
problem mentalnih bolesti i u drugih životinja.
Mogu li i one mentalno
oboljeti i ako je tako, što to znači za nas?
Otkrila sam da uistinu vjerujem da i one
mogu oboljeti,
a promatranje i pokušavanje prepoznavanja njihovih mentalnih bolesti može
nam pomoći da im budemo bolji prijatelji
i da bolje razumijemo sami sebe.
Pozabavimo se nakratko dijagnozom.
Mnogi od nas misle da ne možemo znati
o čemu druga životinja razmišlja.
To je istina,
ali svi vi koji ste u vezama —
barem je kod mene tako —
samo zato što pitate svoju bolju
polovicu ili roditelja ili dijete kako su,
ne znači da vam oni to mogu reći.
Možda ne mogu riječima opisati
što točno osjećaju,
a možda i ne znaju.
Ovo je zapravo prilično nov fenomen,
taj osjećaj koji imamo da moramo
razgovarati s nekim da bismo saznali što ih muči.
Prije prve polovice 20. stoljeća
liječnici su često dijagnosticirali duševne boli
u pacijenata jednostavnim promatranjem.
Također, čini se da rasprave o
duševnim bolestima u drugih
životinja i nije tako nategnuto.
Najčešće duševne bolesti u SAD-u
su strah i anksiozni poremećaji,
a kad malo razmislite o tome, strah i anksioznost
zapravo su iznimno korisne životinjske emocije.
Obično osjećamo strah i anksioznost u opasnim situacijama
i kad ih jednom osjetimo,
imamo nagon udaljiti se od
te opasnosti.
Problem se stvara kad osjećamo strah u situacijama u kojima on nije potreban
Poremećaji ponašanja također mogu biti samo
loša strana osjećajnosti,
a opsesivno-kompulzivni poremećaji su također
često manifestacija zdrave životinjske potrebe
za održavanjem čistoće i uglađenosti.
O duševnoj bolesti možemo govoriti onda
kada, primjerice
kompulzivno pretjerujemo u pranju ruku ili šapa
ili kad razvijete toliko ekstreman ritual
da ne možete sjesti i jesti
ukoliko prije toga ne odradite taj svoj ritual.
Mi ljudi imamo Dijagnostički i statistički priručnik za mentalne poremećaje
koji je zapravo atlas
mentalnih poremećaja o kojima trenutno postoji suglasnost.
Za životinje imamo YouTube.
(Smijeh)
Ovo je tek jedan rezultat pretraživanja za "OKP pas",
ali svima vam predlažem
da potražite OKP-mačku.
Šokirat ćete se onim što vidite.
Pokazat ću vam tek nekoliko primjera.
Ovo je primjer hvatanja sjene.
Znam, smiješno je i nekako i slatko.
Problem je u tome što psi mogu razviti kompulzivnosti poput ove
kojima se onda bave po cijele dane.
Pa ne idu u šetnje,
ne druže se s prijateljima,
ne jedu.
Razviju fiksacije
poput kompulzivnog hvatanja vlastitog repa.
Ovo je primjer mačke imena Gizmo.
Izgleda kao da je u zasjedi,
ali to čini puno, puno, puno sati u danu.
Samo tu sjedi i šapama dira
ekran.
Ovo je još jedan primjer
stereotipnog ponašanja.
Ovo je Ting Ting, sunčani medvjed u ZOO-u u Oaklandu.
Ukoliko naletite na ovakvu scenu,
pomislili biste da se Ting Ting
samo igra štapom,
ali on to radi cijeli dan,
a ukoliko obratite pozornost
i ukoliko vam ja pokažem cijeli taj polusatni video,
vidjeli biste da stalno radi jednu te istu stvar
istim redoslijedom i štap vrti
na jednak način svaki put.
Još jedno uobičajeno ponašanje koje možete uočiti
osobito kod životinja u zatočeništvu
jest stereotipno hodanje amo-tamo i njihanje,
a to rade i ljudi.
Mi se njišemo,
ljuljamo.
Mnogi od nas to čine i ponekad to
činimo u želji da se umirimo,
i mislim da i druge životinje to rade upravo iz tog razloga.
Ali životinje se ne upuštaju samo
u stereotipna ponašanja.
Ovo je Gigi, ženka gorile koja živi
u Bostonu u ZOO Franklin Park.
Ona čak ima harvardskog psihijatra i
između ostaloga, tretirana je protiv
poremećaja ponašanja.
Mnoge životinje razvijaju poremećaje raspoloženja.
Mnoga stvorenja —
ovaj je konj tek jedan primjer —
razvijaju autodestruktivna ponašanja.
Grizu stvari
ili se bave drugim umirujućim aktivnostima,
pa čak i ako su autodestruktivne,
koje su slične načinima
na koje se ljudi režu.
Čupanje.
Ispada da ukoliko imate krzno ili perje ili pak kožu,
možete se kompulzivno čupati.
Neke su papige istraživane radi
boljeg razumijevanja trihotilomanije iliti kompulzivnog čupanja kod ljudi,
nečega što trenutno muči
20 milijuna Amerikanaca.
I laboratorijski štakori se čupkaju.
Kod njih se to zove "brijanje".
Pseći veterani konflikata u Iraku i Afganistanu
vraćaju se s tzv. psećim PTSP-om
i suočavaju se s teškoćama reintegracije u civilni život kad
se vrate s ratišta.
Pretjerano se boje prilaženja bradatog čovjeka
ili uskakanja u automobile.
Želim da nešto bude jasno.
Ne mislim da je pseći PTSP
isto što i ljudski PTSP.
Ali isto tako, ne mislim da je moj PTSP
poput vašeg.
Ili da je moja anksioznost ili tuga poput vaše.
Svi smo različiti.
Također, nismo jednako osjetljivi.
Tako da kod dva psa odgojena u istom domaćinstvu,
izložena istim stvarima,
jedan može razviti, primjerice snažan strah prema motorima
ili fobiju od zvona mikrovalne pećnice,
a drugi može biti sasvim zdrav.
Ljudi me često pitaju:
jesu li ljudi ti koji
izluđuju životinje?
Ili je životinjska duševna bolest tek rezultat lošeg tretmana i zlostavljanja?
I ispada da smo mi zapravo
puno kompliciraniji.
Dogodila mi se jedna sjajna stvar.
Nedavno sam objavila knjigu o ovome
i sada svaki dan kad provjeravam e-mail,
ili idem na čitanje
ili čak i na tulum,
ljudi mi pričaju svoje priče
o životinjama koje su upoznali.
Nedavno sam imala čitanje u Kaliforniji.
i kada sam završila, j edna je žena podigla ruku i rekla:
"Dr. Braitman, mislim da moja mačka ima PTSP."
Rekoh: "Zašto? Recite mi malo o tome."
Ping je udomljena mačka
koja je nekoć živjela sa starijim čovjekom
i jednog dana on je usisavao,
doživio srčani udar i umro.
Tjedan dana kasnije, Ping su pronašli u stanu
pored tijela njenog vlasnika,
a usisavač je radio cijelo vrijeme.
Mjesecima, a i otprilike dvije godine nakon tog incidenta,
toliko se bojala da nije mogla biti u kući kad se u njoj čistilo.
To je doslovno bila plašljiva maca.
Skrivala se u ormar.
Bila je nesamouvjerena i tresla se,
ali uz brižnu potporu obitelji,
puno vremena i strpljenja,
sada, tri godine kasnije
ona je sretna, samouvjerena maca.
Još jedna priča o traumi i oporavku na koju sam naletjela
prije nekoliko godina.
Istraživala sam na Tajlandu.
Upoznala sam majmuna Boonlua.
Kad je Boonlua bio tek beba,
napao ga je čopor pasa
i otkinuli su mu obje noge i jednu ruku.
Boonlua se odvukao do samostana
gdje su ga primili redovnici.
Pozvali su veterinara koji mu je zaliječio rane.
Na kraju je Boonlua završio u
centru za slonove
i čuvari su odlučili uzeti ga pod svoje okrilje,
shvatili su što voli,
a to su bili Mentos bomboni,
jelenak i jaja.
No brinuli su se jer je bio društven, da bi mogao biti usamljen,
a nisu ga htjeli staviti s drugim majmunom
jer su mislili da se s jednom rukom
ne bi mogao ni braniti ni igrati.
Stoga su mu dali zeca
i Boonlua je odmah postao sasvim drugi majmunčić.
Jako se volio družiti s ovim zecom.
Međusobno su se timarili i postali dobri prijatelji,
i onda je zec dobio zečiće
i Boonlua je postao još sretniji,
i to mu je dalo
razlog da se ujutro budi
i zapravo mu je to dalo toliko razloga da se
budi da je odlučio ne spavati.
Postao je krajnje zaštitnički nastrojen prema zečićima,
prestao je spavati,
i znao je zadrijemati dok se
pokušavao brinuti za njih.
Bio je toliko zaštitnički nastrojen i nježan
da mu je sklonište na kraju moralo
oduzeti zečiće jer je bio
toliko zaštitnički nastrojen da se
bojao da će im njihova majka nauditi.
Nakon što su ih oduzeli, osoblje
se brinulo da će pasti u depresiju
i kako bi to izbjegli,
dali su mu drugog zeca.
(Smijeh)
Moje službeno mišljenje glasi: ne izgleda depresivno.
(Smijeh)
Želim da se ljudi
uistinu osjećaju
sposobno praviti pretpostavke
o stvorenjima koje dobro poznaju.
Bilo da se radi o vašem psu,
mački ili jednorukom majmunu
kojeg poznajete,
ukoliko mislite da su traumatizirani ili depresivni,
vjerojatno ste u pravu.
Ovo je krajnje antropomorfno,
odnosno pridaju se ljudske osobine
nečovjekolikim životinjama ili stvarima.
Ja mislim da to nije problem.
Mislim da ne možemo ne antropomorfizirati.
Nije da možemo uzeti svoj ljudski mozak iz glave
i pohraniti ga u staklenku i koristiti ga
da razmišljamo o razmišljanju druge životinje.
Uvijek ćemo biti jedna životinja koja se pita
o emocionalnim iskustvima druge životinje.
Kako dobro antropomorfizirati?
Ili loše?
A loše antropomorfiziranje jako
je često.
(Smijeh)
Može uključivati kostimiranje korgija za vjenčanje
ili pretjerano približavanje divljim životinjama s kojima
mislite da ste duhovno povezani.
Ima svakakvih stvari.
Vjerujem da se dobro antropomorfiziranje temelji na
prihvaćanju naših životinjskih sličnosti s drugim vrstama
i njihova upotreba u stvaranju informiranih pretpostavki o
umovima drugih životinja i njihovim iskustvima.
Postoji cijela industrija
utemeljena na dobrom antropomorfiziranju,
a to je psihofarmaceutska industrija.
Svaki peti Amerikanac trenutno koristi neki psihoaktivni lijek,
od antidepresiva, lijekova protiv anksioznosti
pa sve do antipsihotika.
Ispada da za cijeli ovaj
arsenal psihoaktivnih lijekova možemo
zahvaliti drugim životinjama.
Ovi su lijekovi najprije testirani na nečovjekolikim životinjama,
i to ne samo na toksičnost već i na posljedice u ponašanju.
Popularan antipsihotik Thorazine
opuštao je štakore prije no što su ljudi došli na red.
Librium, lijek protiv anksioznosti,
u 50-ima je davan mačkama izabranima po kriteriju "zloće"
kako bi ih pretvorio u miroljubive mace.
Čak su i antidepresivi najprije testirani na zečevima.
Kako bilo, u današnje vrijeme ove lijekove ne dajemo
drugim životinjama samo radi testiranja
već i radi njihova liječenja,
i na etičke i na neetičke načine.
SeaWorld daje majkama orkama lijekove protiv anksioznosti
kada im odvode mlade.
Mnogim se gorilama u ZOO-u daju antipsihotici
i lijekovi protiv anksioznosti.
Ali psima poput mog Olivera
daju se antidepresivi i neki lijekovi protiv anksioznosti
kako ne bi skakali sa zgrada ili
u promet.
Nedavno je u časopisu "Science" izašla studija koja je pokazala
da lijekovi protiv anksioznosti
djeluju čak i na slatkovodne rakove.
Od njih su bili hrabriji, manje ćudljivi i
skloniji istraživanju okoliša.
Teško je znati koliko je životinja na ovim lijekovima,
ali mogu vam reći da je životinjska farmaceutska industrija
ogromna i u porastu,
od 7 milijardi dolara u 2011. g.
do projiciranih 9.25 milijardi do kraja 2015. godine.
Neke su životinje na ovim lijekovima na neodređeno.
Druge, poput jedne patuljaste čimpanze iz ZOO-a u Milwaukeeu
bio je na njima sve dok
nije počeo čuvati svoje tabletice Paxila
i dijeliti ih drugim patuljastim čimpanzama.
(Smijeh) (Pljesak)
Osim psihofarmaceutika
postoje i mnoge, mnoge, mnoge druge
terapeutske intervencije koje pomažu drugim životinjama.
Mislim da je baš to ono
čemu veterinarska medicina
može poučiti onu ljudsku,
ukoliko odvedemo psa koji
kompulzivno hvata vlastiti rep
kod veterinarskog biheviorista,
oni se neće odmah uhvatiti pisanja recepta,
nego će pitati o životu vašeg psa.
Zanimat će ih koliko često izlazi van.
Ili koliko vježba.
Ili koliko se druži
s drugim psima i ljudima.
Zanimat će ih kakve ste vrste terapija,
uglavnom bihevioralnih terapija,
isprobali na njemu.
To su stvari koje su od najveće pomoći,
pogotovo kada se kombiniraju sa psihofarmaceuticima.
Ono što ja mislim da najviše pomaže
pogotovo društvenim životinjama,
jest druženje s drugim društvenim životinjama.
Osjećam se kao da sam postala uslužna životinja
vlastitom psu.
Vidjela sam papige koje to rade za ljude
i ljude koji to rade za papige.
Psi za slonove
i slonovi za druge slonove.
Ne znam za vas, ali meni
često prosljeđuju internetske stranice
neobičnih životinjskih prijateljstava.
Mislim da je za to uvelike zaslužan Facebook,
majmun koji usvaja mačku,
doga koja usvaja siroto lane,
krava koja se sprijateljila sa svinjom.
Da ste me pitali prije osam-devet godina što mislim o tome,
rekla bih vam da su to pretjerano sentimentalni
i možda čak i na loš način preantropomorfizirani primjeri,
a možda čak i iscenirani, a ono što vam sada mogu reći
jest da ima nešto u ovome.
Ovo je stvarno. Štoviše, neke zanimljive studije
ističu razine oksitocina.
To je vrsta "vezivnog hormona" koji
otpuštamo za vrijeme spolne aktivnosti ili dojenja
ili u blizini nekoga do koga nam je iznimno stalo.
Razine oksitocina povećavaju se i kod ljudi i kod
pasa koji brinu jedno o drugom
ili uživaju u njihovu društvu.
Druge studije pokazuju da se razine oksitocina
povećavaju i u drugih životinjskih parova.
Primjerice, kod koza i pasa koji su bili prijatelji i koji su se zajedno igrali,
nakon toga razine su im naglo porasle.
Imam prijatelja koji mi je uistinu pokazao
da je mentalno zdravlje uistinu dvosmjerna ulica.
Ime mu je Lonnie Hodge i on je vijetnamski veteran.
Kad se vratio, počeo je raditi
s osobama koje su preživjele genocid i s onima
koji su doživjeli ratne traume.
Imao je PTSP i strah od visina jer se
u Vijetnamu unatraške spuštao
iz helikoptera,
preko skija za slijetanje.
Dobio je Gandera, psa pomagača, križanca pudlice i labradora,
da mu pomogne nositi se s PTSP-om i strahom od visina.
Ovo je s dana njihovog prvog susreta,
što je divno, i od tada su
proveli puno vremena skupa
posjećujući druge veterane koji pate od sličnih problema.
Ono što je meni posebno zanimljivo kod njihovog odnosa
jest to što je nakon nekoliko mjeseci
Gander razvio strah od visina,
vjerojatno zato što je tako pomno promatrao Lonnija.
Odlično je to što je on još uvijek sjajan pas pomagač
jer sada kada se oboje nađu na velikim visinama,
Lonnie je toliko zabrinut za Gandera da
zaboravi na vlastiti strah.
Budući da sam toliko vremena provela među ovim pričama,
kopajući po arhivima,
doslovno sam provela godine na ovom istraživanju,
to me je promijenilo.
Na životinje više ne gledam kao na vrstu.
Na njih gledam kao na pojedince,
a o njima razmišljam kao o bićima
s njihovim vlastitim vremenskim sustavima koji upravlja
njihovim ponašanjem i informira
o tome kako odgovaraju na svijet.
Uistinu vjerujem da me je to učinilo
znatiželjnijom i empatičnijom osobom,
i prema životinjama koje spavaju u mom krevetu
i povremeno mi skaču u tanjur,
i prema ljudima za koje znam da
pate od anksioznosti
i fobija i drugih stvari.
Uistinu vjerujem da
iako ne možemo znati što se točno
mota glavom svinje ili
mopsa ili vašeg partnera,
to vas ne bi trebalo omesti u suosjećanju s njima.
Najbolja stvar koju možemo napraviti za svoje
voljene možda je da ih antropomorfiziramo.
Darwinov otac jednom mu je rekao
da svatko može izgubiti razum u određenom trenutku.
Srećom, često ga možemo ponovno pronaći,
ali samo uz tuđu pomoć.
Hvala vam.
(Pljesak)