אוליבר היה זכר מדהים ביותר,
נאה, מקסים ומאוד לא יציב
ששבה את לבי לחלוטין.
(צחוק)
הוא היה כלב הרים ברנזי.
שבעלי לשעבר ואני אימצנו
ותוך 6 חודשים,
הבנו שהוא היה בלגן אחד גדול.
היתה לו חרדת נטישה כה משתקת
שלא יכולנו להשאיר אותו לבד
פעם הוא קפץ החוצה מדירתנו שבקומה השלישית
הוא אכל אריגים, כל מיני דברים וחומרים למיחזור.
הוא היה צד זבובים שלא היו קיימים
הוא סבל מהזיות
הוא אובחן כסובל מהפרעה כפייתית כלבית
וזה באמת היה רק קצה קרחון.
אבל כמו אצל בני אדם
לפעמים עוברים 6 חודשים
עד שאתם מבינים
שלאדם שאתם אוהבים יש כמה בעיות.
(צחוק)
ורובנו לא לוקחים את אלה שאנחנו יוצאים אתם
חזרה לבר שבו פגשנו אותם
או מחזירים אותם לחבר שהכיר לנו אותם
או רושמים אותם בחזרה ל-Match.com.
(צחוק)
אנחנו אוהבים אותם בכל מקרה,
ודבקים בזה,
וזה מה שעשיתי עם הכלב שלי
והייתי ... למדתי ביולוגיה.
אני בעלת תואר דוקטור בהסטוריה של המדע
מאוניברסיטת MIT,
ולו שאלתם אותי לפני 10 שנים
אם לכלב שאהבתי, או סתם לכלבים באופן כללי,
היו רגשות, הייתי עונה: כן,
אבל אינני בטוחה שהייתי מספרת לכם
שיכולה להיות להם הפרעת חרדה,
עם מרשם לפרוזאק ועם מטפל.
אבל אז, התאהבתי, והבנתי שזה יכול לקרות להם,
ולמעשה הנסיון לעזור לכלב שלי
להתגבר על הפאניקה שלו ועל החרדה,
פשוט שינה את חיי.
זה פתח בפני את העולם שלי
וביליתי את 7 השנים האחרונות, למעשה,
בהתעניינות בנושא זה של מחלת נפש בבעלי חיים אחרים.
האם הם יכולים לחלות במחלות נפש כמו בני אדם.
ואם כן, מה זה אומר עלינו?
ומה שגיליתי הוא שאני מאמינה
שהם יכולים לסבול ממחלת נפש
ובעצם החיפוש והנסיון לגלות אצלם מחלות נפש
לעיתים קרובות עוזרים לנו להיות חברים טובים יותר שלהם
וגם יכולים לעזור לנו להבין טוב יותר את עצמנו.
אז בואו ונדבר לרגע על איבחון.
רבים מאיתנו חושבים שאיננו יכולים לדעת
מה בעל חיים אחר חושב
וזה נכון,
אבל כל אחד מכם במערכות יחסים --
לפחות זה המקרה שלי --
רק בגלל שאתם שואלים מישהו שאיתכם
או את ההורה שלכם, או את ילדכם, איך הם מרגישים
לא אומר שהם יכולים לספר לכם.
יכול להיות שאין להם את המילים כדי להסביר
מה הם מרגישים,
וייתכן שהם לא יודעים.
זו בעצם תופעה שרווחת למדי רק לאחרונה
שאנו מרגישים שאנו צריכים לדבר עם מישהו
כדי להבין את המצוקה הרגשית שלהם.
לפני תחילתה של המאה ה -20,
רופאים לעתים קרובות איבחנו מצוקה רגשית
בחולים שלהם רק על ידי התבוננות.
מתברר גם שכשחושבים על
מחלות נפש בבעלי חיים אחרים
זה למעשה לא שונה בהרבה
רוב ההפרעות הנפשיות בארה"ב
הן הפרעות פחד וחרדה,
וכאשר אתם חושבים על זה, פחד וחרדה
הם למעשה ממש רגשות בעלי חיים מועילים.
בדרך כלל אנחנו מרגישים פחד וחרדה במצבי סכנה
וברגע שאנחנו מרגישים אותם,
אנחנו מונעים להתרחק
מכל מה שהוא מסוכן.
הבעיה היא כאשר אנו מתחילים להרגיש פחד וחרדה במצבים שבהם זה לא נחוץ.
הפרעות במצב הרוח גם, עשויות להיות בפועל רק
הצד השלילי והמצער של להיות חיות בעלות תחושה.
והפרעות אובססיביות כפייתיות גם הן
לעתים קרובות הן ביטויים של סוג של בעל חיים בריא באמת
שומרים על עצמכם נקיים ומטופחים.
זה נושק לשטח של מחלות הנפש
כאשר אתם עושים דברים כמו
לשטוף בכפייתיות את הידיים
או שאתם מפתחים פולחן שהוא כל כך קיצוני
שאינכם יכולים להתיישב לאכול צלחת מזון
אלא אם כן אתם עוברים דרך פולחן זה.
אז בשביל בני האדם, יש לנו את "המדריך הדיאגנוסטי והסטטיסטי,"
שהוא למעשה אטלס
של ההפרעות הנפשיות שמסכימים לגביהן כיום.
בבעלי חיים אחרים, יש לנו יוטיוב.
(צחוק)
זהו רק מחקר אחד שעשיתי עבור "כלב עם OCD"
אבל אני ממליצה לכולכם
להתבונן על "חתול עם OCD".
אתם תהיו בהלם ממה שתראו.
אני עומדת להציג בפניכם רק כמה דוגמאות.
זוהי דוגמא של מרדף אחר צל.
אני יודעת שזה מצחיק ובמובנים מסוימים זה חמוד.
הנושא בכל זאת הוא שכלבים יכולים לפתח כפייתיות כמו
כזו שהם לאחר מכן עוסקים בה כל היום.
אז הם לא ילכו לטיול,
הם לא יבלו עם חבריהם,
הם לא יאכלו.
הם יפתחו סוגי קיבעון
כמו לרדוף אחר זנבם באופן כפייתי.
הנה דוגמא של חתול בשם גיזמו.
הוא נראה כאילו הוא נמצא במארב
אבל הוא עושה זאת במשך הרבה מאד שעות ביום.
והוא פשוט יושב שם ושורט ושורט ושורט
את התריס.
זוהי דוגמא נוספת למה שנחשב
התנהגות סטריאוטיפית.
זהו דוב שמש בגן החיות של אוקלנד בשם טינג טינג.
ואם אתם פשוט נקריתם למה שקרה בסצינה זו,
אתם עשויים לחשוב שטינג טינג
פשוט משחק עם מקל,
אבל טינג טינג עושה את זה לאורך כל היום.
ואם תשימו לב היטב
ולו הייתי מראה לכם את חצי השעה המלאה של קליפ זה,
הייתם רואים שהוא עושה את אותו דבר בדיוק
במדויק באותו סדר, והוא מסובב את המקל
באותו אופן בדיוק בכל פעם.
התנהגויות נפוצות במיוחד אחרות שאתם עשויים לראות,
במיוחד בבעלי חיים בשבי,
הן התהלכויות סטריאוטיפיות או התנדנדויות סטריאוטיפיות,
ולמעשה, אנשים עושים זאת גם,
ואצלנו, אנחנו מתנדנדים
מצד לצד.
רבים מאיתנו עושים זאת, ולפעמים
זה מאמץ להרגיע את עצמנו,
ואני חושבת שבבעלי חיים זה לעיתים קרובות זה גם המקרה.
אבל אלה לא רק התנהגויות סטריאוטיפיות
שבעלי חיים אחרים עוסקים בהן.
זוהי ג'יג'י. היא גורילה שחייה
בגן החיות של פארק פרנקלין בבוסטון.
למעשה יש לה פסיכיאטר מאוניברסיטת הרווארד,
והיא טופלה בהפרעת מצב רוח
בין השאר.
בעלי חיים רבים מפתחים הפרעות במצב רוח
הרבה יצורים -
הסוס הזה הוא רק דוגמא אחת -
של פיתוח התנהגות הרס עצמי.
הם לועסים דברים
או עושים דברים אחרים שעשויים להרגיע אותם,
אפילו אם הם בעלי נטייה להרס עצמי,
דברים שיכולים להחשב דומים
לדרכים בהם בני אדם מסוימים חותכים את עצמם.
מורטים
מסתבר שאם יש לכם פרווה או נוצות או עור,
אתם יכולים למרוט את עצמכם בכפייתיות
ותוכים אחדים למעשה נחקרו
כדי להבין טוב יותר טריכולומניה או מריטה כפייתית אצל בני אדם,
משהו שנוגע
ל- 20 מיליון אמריקנים ממש עכשיו.
עכברי מעבדה גם מורטים את עצמם.
אצלם זה נקרא להסתפר.
כלבים ותיקים של מוקדי סכסוך בעיראק ואפגניסטן
חוזרים עם מה שנחשב PTSD ׁׁ (פוסט טראומה)
ומתקשים לשוב לחיים האזרחיים
כשהם שבים מהפריסה
הם עשויים להיות מפוחדים מדי כדי להתקרב לאנשים מזוקנים
או לקפוץ לתוך מכוניות
אני מבקשת להיות זהירה אך ברורה
איני חושבת ש-PTSD בכלבים
הינו אותו דבר כמו אצל בני אדם.
אבל אני גם לא חושבת שה PTSD שלי
זהה ל PTSD שלכם.
או שהחרדה שלי, או העצבות שלי היא כמו שלכם.
כולנו שונים.
יש לנו גם רגישויות שונות
כך שני כלבים, שגודלו באותו בית,
וחשופים לאותם דברים,
אחד יכול לפתח, למשל, פחד משתק מאופנועים,
או פוביה מהצפצוף של המיקרוגל,
ואחר הולך להיות לגמרי בסדר.
אז משהו שאנשים שואלים אותי לעתים קרובות מאד:
האם זו רק דוגמא של בני אדם
שמשגעים בעלי חיים אחרים?
או האם מחלת נפש בבעלי חיים היא תוצאה של טיפול בלתי הולם או התעללות?
ונראה שאנו למעשה
הרבה יותר מורכבים מאשר כך.
אז דבר אחד גדול שקרה לי
הוא שלאחרונה פירסמתי ספר על זה,
ובכל יום כעת כשאני פותחת את האימייל שלי
או כשאני הולכת להקראה
או אפילו כשאני הולכת למסיבת קוקטייל,
אנשים מספרים לי את הסיפורים שלהם
על החיות שהם פגשו.
ולאחרונה עשיתי הקראה בקליפורניה.
ואשה הרימה את ידה לאחר השיחה ואמרה,
"ד"ר ברייטמן, אני חושבת שלחתולה שלי יש PTSD".
ואמרתי, "טוב, למה? ספרי לי מעט על כך."
אז, פינג החתולה שלה. היתה ניצולה,
ונהגה לחיות עם אדם זקן,
ויום אחד האיש השתמש בשואב אבק
וקיבל התקף לב, ומת.
שבוע לאחר מכן פינג התגלתה בדירה
לצד גופת בעליה,
ושואב האבק פעל כל אותו זמן.
במשך חודשים רבים, עד, אני חושבת שנתיים לאחר הארוע,
היא היתה כל כך מפוחדת שהיא לא יכלה להיות בבית כשמישהו היה מנקה.
היא הייתה ממש ממש חתולה מפוחדת.
היא היתה מסתתרת בארון.
היא היתה מחוסרת ביטחון עצמי ורועדת,
אבל בעזרת התמיכה האוהבת של משפחתה
במשך זמן רב, ובסבלנות,
כעת, 3 שנים מאוחר יותר,
היא למעשה חתולה מאושרת ובטוחה.
סיפור אחר של טראומה והחלמה שנתקלתי בו
קרה למעשה לפני כמה שנים.
הייתי בתאילנד לצורך מחקר כלשהו.
פגשתי קוף בשם בונלואה,
וכאשר בונלואה היה תינוק,
הוא הותקף על ידי להקת כלבים,
והם תלשו את שתי רגליו וזרוע אחת,
ובונלואה גרר עצמו למינזר,
שהנזירים אספו אותו אליו.
הם קראו לוטרינר שטיפל בפצעיו.
בסופו של דבר בונלואה מצא עצמו
במיתקן של פילים,
והמטפלים ממש החליטו לקחת אותו תחת חסותם
והבינו מה הוא אהב,
שהיה, מסתבר, סוכריות מנטה
וחיפושיות קרנף וביצים.
אבל הם היו מודאגים שבהיותו חברותי, הוא היה אולי בודד,
והם לא רצו לשכן אותו עם עוד קוף,
כי הם חשבו שעם יד אחת בלבד,
הוא לא יוכל להגן על עצמו או אפילו לשחק.
וכך, הם נתנו לו ארנב,
ובונלואה הפך מיד להיות קוף אחר.
הוא היה מאושר מאד להיות עם הארנב הזה.
הם טיפחו זה את זה והפכו להיות חברים טובים,
ואז לארנב היו ארנבונים,
ובונלואה היה אפילו יותר מאושר מאשר מקודם,
וזה למעשה נתן לו
סיבה לקום בבוקר,
ולמעשה זה נתן לו סיבה להתעורר
שהוא החליט לא לישון.
הוא הפך להיות מגונן מאד על הארנבונים,
והוא הפסיק לישון,
והוא איכשהו נמנם
בעודו מנסה להשגיח עליהם.
למעשה הוא היה כל כך מגונן ומלא חיבה
עם הקטנטנים האלה שהמקלט
אפילו נאלץ לקחת אותם ממנו
כי הוא היה כל כך מגונן, הוא פחד
שאימם עלולה לפגוע בהם
אז לאחר שהם נלקחו ממנו, צוות המקדש
דאג שמא הוא ישקע בדיכאון,
וכדי למנוע זאת,
הביא לו חבר ארנב אחר.
(צחוק)
דעתי הרשמית היא שהוא אינו נראה מדוכא.
(צחוק)
אז דבר אחד שהייתי באמת רוצה שאנשים ירגישו
שאתם באמת יכולים להרגיש מוסמכים
להניח כמה הנחות
אודות היצורים שאתם מכירים היטב.
אז כשזה נוגע לכלב שלכם
או החתול שלכם או אולי קוף עם יד אחת
שאתם מכירים,
אם אתם חושבים שהם בטראומה או בדיכאון.
אתם כנראה צודקים.
זה מאד אנתרופומורפי,
זוהי מאד השאה של מאפיינים אנושיים
לבעלי חיים או לדברים לא אנושיים.
איני חושבת, אבל שזוהי בעיה.
איני חושבת שאנו יכולים לא לעשות האנשה
זה לא שאפשר לשלוף את מוחכם האנושי מראשכם
ולשים אותו בצנצנת ואז להשתמש בו
כדי לחשוב על בעל חיים אחר שחושב.
אנו תמיד נהיה בעל חיים אחד שתוהה
על החוויה הרגשית של בעל חיים אחר.
אז הבחירה הופכת לעד כמה טוב אתם מאנישים?
או שמא אתם מאנישים באופן גרוע?
והאנשה גרועה
היא מאד נפוצה.
(צחוק)
זה עשוי לכלול הלבשת כלבי הקורגי שלכם ולארגן להם חתונה,
או להתקרב יותר מדי לחיות בר אקזוטיות,
כי אתם מאמינים שהיה ביניכם קשר רוחני.
יש כל מיני דברים,
האנשה טובה, עם זאת, אני מאמינה שמבוססת
על קבלת קווי הדמיון של החיה שלנו עם מינים אחרים
ולהשתמש בהם כדי לעשות את ההנחות
שמתקבלות מהמידע שיש לנו על המיינד והחוויות של בעלי חיים אחרים,
ויש למעשה תעשייה שלמה
שמבוססת בדרכים מסויימות על האנשה,
וזו תעשיית הפסיכופרמצבטיקה.
אחד מכל חמישה אמריקנים נוטל תרופה פסיכופרמצבטית.
החל מנוגדי דיכאון ותרופות נגד חרדה
ועד לתרופות אנטיפסיכוטיות.
מתברר שאנו חייבים את
כל הארסנל הפסיכופרמצבטי הזה
לבעלי חיים אחרים.
תרופות אלו נוסו לראשונה בבעלי חיים שאינם בני האדם,
ולא רק לרעילות אלא להשפעות התנהגותיות.
תורזין, התרופה הפסיכוטית המאד פופולרית
הרגיעה קודם כל חולדות לפני שהרגיעה בני אדם.
התרופה נוגדת החרדה ליבריום
ניתנה לחתולים שנבחרו בשל רשעותם בשנות ה-50
שהפכה אותם לחתולים שלווים.
ואפילו נוגדי דיכאון נוסו לראשונה בארנבים.
היום, עם זאת, אנחנו לא רק נותנים תרופות אלה
לבעלי חיים כנושאים של בדיקה,
אלא נותנים להם תרופות אלו כמטופלים,
הן בדרכים אתיות, והרבה פחות אתיות
סי וורלד נותן לאורקות אמהות (סוג לוויתן) תרופות נוגדות חרדה
כאשר ילדיהן נילקחים מהן.
להרבה גורילות בגני חיות ניתנו תרופות אנטיפסיכוטיות
ותרופות נוגדות חרדה.
אבל לכלבים, כמו אוליבר שלי
נותנים נוגדי דיכאון ונוגדי חרדה מסוימים
כדי לשמור עליהם שלא יקפצו מבנינים
או יקפצו לתוך התנועה.
רק לאחרונה, למעשה, התפרסם מחקר ב"סייאנס"
שהראה שגם סרטני נחלים
מגיבים לתרופות נוגדות חרדה.
זה הופך אותם לאמיצים יותר, פחות עצבנים,
ויותר מסוגלים לחקור את הסביבה שלהם.
קשה לדעת כמה בעלי חיים מטופלים בתרופות אלו,
אבל אני יכולה לומר לכם שתעשיית התרופות לבעלי חיים
היא עצומה וגדלה,
משבעה מיליארד דולרים בשנת 2011
ל 9.25 מיליארד שצפויים עד 2015.
חלק מבעלי החיים מטופלים בתרופות אלו ללא הגבלת זמן.
אחרים, כמו בונובו שחי במילווקי
בגן החיות קיבל אותן
עד שהחל לשמור את מרשם הפקסיל שלו
ואז לחלק אותו לבונובואים האחרים.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
יותר מאשר תרופות, בכל זאת,
יש הרבה הרבה הרבה
התערבויות טיפוליות אחרות
וזה מקום שבו אני חושבת שדווקא
רפואה וטרינרית יכולה ללמד משהו
את הרפואה האנושית
שזה, אם תקחו את הכלב שלכם אשר, למשל
רודף בכפייתיות אחר זנבו,
לוטרינריה התנהגותית
הפעולה הראשונה שלהם לא תהיה להושיט יד לפנקס המרשמים;
היא תהיה לשאול אתכם על חיי הכלב.
הם רוצים לדעת באיזו תדירות הכלב שלכם יוצא החוצה.
הם רוצים לדעת כמה תרגול גופני הכלב שלכם מקבל
הם רוצים לדעת כמה זמן חברתי הוא מבלה
עם כלבים אחרים ועם בני אדם.
הם רוצים לדבר איתכם על אילו סוגי טיפולים,
בעיקר תרפיות התנהגותיות
ניסיתם עם בעל החיים הזה.
אלה הם הדברים שלעיתים קרובות נוטים לעזור הכי הרבה,
במיוחד כאשר הם משולבים עם תרופות פסיכיאטריות.
הדבר אולם, שבו אני מאמינה שעוזר הכי הרבה,
במיוחד עם בעלי חיים חברתיים,
זה זמן עם בעלי חיים חברתיים אחרים.
בדרכים רבות, אני מרגישה שנעשיתי חיית שרות
עבור הכלב שלי,
וראיתי תוכים שעושים זאת עבור אנשים
ואנשים שעושים זאת עבור תוכים
וכלבים שעושים זאת עבור פילים
ופילים שעושים זאת עבור פילים אחרים.
איני יודעת בקשר אליכם;
אני מקבלת הרבה מסרים ברשת
על חברויות בלתי סבירות אצל בעלי חיים.
אני גם חושבת שזה חלק עצום של פייסבוק,
הקוף שמאמץ חתול
או הכלב הדני הענק שאימץ עופר מיותם,
או הפרה שמתחברת עם החזיר,
ולו הייתם שואלים אותי לפני 8-9 שנים על כך,
הייתי אומרת לכם שהם היו רגשנים חסרי תקנה
ואולי יותר מדי מאנישים בדרך שגויה
ואולי אפילו מבויימים, אבל מה שאני יכולה לומר לכם כעת
זה שלמעשה יש בזה משהו
זה לגיטימי, למעשה, מחקרים מעניינים אחדים
הצביעו על רמות אוקסיטוצין
שהם סוג של הורמון מקשר
שאנו משחררים כשאנחנו מקיימים יחסי מין או בזמן הנקה
או בסביבת מישהו שמאד אכפת לנו ממנו,
רמות האוקסיטוצין עולות הן בבני האדם ובכלבים
שאכפת להם זה מזה
או שנהנים אחד מחברתו של השני,
ומעבר לכך, מחקרים אחרים מראים שאוקסיטוצין
עלה אפילו בזוגות אחרים של בעלי חיים,
אז, למשל, בעזים ובכלבים שהיו חברים ושיחקו אחד עם השני,
הרמות שלהם זינקו לאחר מכן.
יש לי חבר שבאמת הראה לי
שבריאות נפשית היא למעשה דרך דו-סטרית
השם שלו הוא לוני הודג', והוא חייל ותיק של וייטנאם.
כשהוא חזר, הוא התחיל לעבוד
עם ניצולים של רצח-עם והרבה אנשים
שחוו טראומת מלחמה.
והיה לו PTSD וגם סבל מפחד גבהים,
כי בוייטנאם, הוא
נשען אחורה מתוך הליקופטרים
על המחליקיים,
ונתנו לו כלב שרות בשם גאנדר, לברדודל,
כדי לעזור לו עם ה PTSD ופחד הגבהים שלו.
אלה הם למעשה ביום הראשון שהם נפגשו,
שזה מדהים, ומאז,
הם בילו הרבה זמן ביחד
מבקרים חיילים ותיקים אחרים שסובלים מבעיות דומות.
אבל מה שכל כך מעניין אותי במערכת היחסים של לוני וגאנדר
זה שבתוך מספר חודשים,
גאנדר למעשה פיתח פחד גבהים,
כנראה בגלל שהוא היה צופה בלוני כל כך מקרוב
מה שעדיין ממש גדול פה זה שהוא עדיין פלב שרות פנטסטי,
כי עכשיו, כששניהם בגובה רב,
לוני כל כך דואג לשלומו של גאנדר
שהוא שוכח לפחד מהגבהים בעצמו.
מאחר שביליתי כל כך הרבה זמן עם הסיפורים האלה,
חופרת בארכיונים,
אני למעשה ביליתי שנים בעשיית מחקר זה,
וזה שינה אותי.
אני כבר לא מסתכלת על בעלי חיים, ברמת המינים.
אני מסתכלת עליהם כעל יחידים,
ואני חושבת עליהם כעל יצורים
עם מערכות המזג הפרטי שלהם
שמנחה את התנהגותם ומודיע
כיצד הם מגיבים לעולם.
ואני באמת מאמינה שזה הפך אותי
לאדם יותר סקרן ויותר אמפטי,
הן לבעלי החיים שחולקים אתי את מיטתי
ולפעמים מסיימים על הצלחת שלי
אלא גם לאנשים שאני מכירה
שסובלים מחרדה
ומפוביות ומכל מיני דברים אחרים,
ואני באמת מאמינה
שאפילו אם אינכם יכולים לדעת בדיוק
מה קורה במיינד של חזיר
או הפאג שלך או בן הזוג שלך,
זה לא צריך לעצור מבעדכם מלהיות אמפטיים לגביהם.
הדבר הטוב ביותר שאנחנו יכולים לעשות עבור יקירינו
הוא, אולי להאניש אותם.
אביו של צ'רלס דרווין פעם אמר לו
שכל אחד יכול לצאת מדעתו בשלב מסוים.
למרבה המזל אנו לעיתים קרובות שבים וחוזרים לדעתנו,
אבל רק עם עזרתו של הזולת.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)