אנחנו קוראים סיפורים בדיוניים מהרבה סיבות.
כדי לבדר את עצמנו,
כדי לגלות מי עשה את זה,
כדי להגיע לפלנטות מוזרות וחדשות,
כדי לפחד,
כדי לצחוק,
כדי לבכות,
כדי לחשוב,
כדי להרגיש,
כדי להיות כל כך שקועים כך שבמשך זמן מסויים נשכח איפה אנחנו.
אז, מה עם לכתוב סיפורים בדיוניים?
איך אתם שואבים את הקוראים לתוך הסיפורים שלכם?
עם עלילה מרגשת? אולי.
דמויות מרתקות? כנראה.
שפה נפלאה? אולי.
"הרגליים של בילי הן אטריות. קצות שיערה הן מחטים רעילות.
הלשון שלה היא ספוג מחוספס, והעיניים שלה הן שקיות של אקונומיקה."
האם התאור הזה גורמם לכם להרגיש כמעט דוחה כמו בילי?
אנחנו מבינים שהרגליים של בילי הן לא באמת איטריות.
לבילי, הן מרגישות רכות כאטריות מבושלות.
זו השוואה מרומזת, מטאפורה.
אז, למה לא פשוט לכתוב את זה?
"בילי מרגישה בחילה וחלשה."
הסיכויים הם שהתאור השני לא היה חי כמו הראשון.
הנקודה של בדיון היא להטיל כישוף,
אשליה רגעית שאתם חיים בעולם הסיפור.
בדיון מערב את החושים,
ועוזר לנו ליצור סימולציה מוחית בהירה
של החוויה שיש לדמויות.
הבמה והמסך מערבים כמה מהחושים שלנו ישירות.
אנחנו רואים ושומעים את הקשר בין הדמויות והמצב.
אבל עם בדיון פרוזאי,
כל שיש לכם הם סמלים סטטים על רקע מנוגד.
אם אתם מתארים את הסיפור כעובדה, בשפה לא טקטילית,
הכישוף מאיים להיות חלש.
הקוראת שלכם אולי לא מקבלת יותר מעבר לפרוש הקשקושים.
היא תבין איך בילי מרגישה,
אבל היא לא תרגיש מה שבילי מרגישה.
היא תקרא, לא עטופה בעולם הסיפור,
מגלה את האמיתות של החיים של בילי באותו זמן שבילי עושה זאת.
הבדיון משחק עם החושים שלנו:
טעם,
ריח,
מגע,
שמיעה,
ראיה,
וחוש התנועה.
הוא גם משחק עם היכולת שלנו לפשט וליצור אסוציאציות מורכבות.
הביטו במשפט הבא.
"העולם היה שקט כמו רוח רפאים,
חוץ מרשרוש המפרשים והגרגור של המים על גוף הספינה."
המילים, "שקט," "רשרוש," ו"גרגור,"
מערבות את חוש השמיעה.
שימו לב שבאקל לא משתמש במילה הגנרית צליל.
כל מילה שהוא בוחר מעוררת איכות מסויימת של צליל.
אז, כמו אומן שמורח משיכות מכחול
כדי לתת תחושה של מרקם לציור,
הוא מוסיף שכבה נוספת, תנועה, "רשרוש המפרשים,"
ומגע, "הגרגור של המים על גוף הספינה."
לבסוף, הוא נותן חיבור אבסטרקטי
על ידי חיבור המילה שקט עם המילה רוח רפאים.
לא "שקט כמו רוח רפאים,"
שמוסיפה שכבה נוספת מרחיקה של דימוי
בין הקורא והחוויה.
במקום, באקל יוצר את המטאפורה "שקט כמו רוח רפאים"
להשוואה מרומזת בנגוד לגלויה.
תמיד נאמר לכותבים להמנע מקלישאות
מפני שיש מעט מאוד חיבור עם הקוראים בשימוש בדמויות שבשימוש רב מדי,
כמו "אדום כמו ורד."
אלא לתת להם,
"אהבה... החלה על החוף.
היא התחילה ביום בו ג'ייקוב ראה את אנט בשמלה בצבע דובדבן מבושל שלה,"
והמוחות שלהם התחברו במשימה המושכת
של להבין איך נראית שמלה בצבע דובדבן מבושל.
פתאום, הם על החוף עומדים להתאהב.
הם חווים את הסיפור גם ברמה הבטנית וגם ברמה הרעיונית,
פוגשים את הסופר באמצע הדרך במשחק הדמיוני
של ליצור עולם דינמי של החושים.
אז כשאתם כותבים, השתמשו במילים שנבחרו בקפידה
כדי לערב צלילים, מראות, טעמים, מגע, ריחות, ותנועה.
אז צרו קונוטציות לא צפויות בין הפריטים של הסיפור,
והציתו את שרפת הקוצים של הדמיון של הקוראים.