Imam jedno priznanje.
Kao naučnik i inženjer, godinama sam se fokusirao na efikasnost.
Ali efikasnost zna da bude sekta,
i danas bih želeo da vam pričam o putovanju
koje me je odvelo iz sekte i vratilo do bogatije stvarnosti.
Pre nekoliko godina, nakon doktorata u Londonu, preselio sam se u Boston.
Živeo sam u Bostonu i radio sam u Kembridžu.
Tog leta sam kupio trkački bicikl
i svakog dana sam njime išao na posao.
Koristio sam telefon da bih pronašao put.
Poveo me je preko avenije Masačusets,
najkraće putanje od Bostona do Kembridža.
Ali nakon mesec dana
svakodnevne vožnje ovom avenijom krcatom automobilima,
jednog dana krenuo sam drugačijim putem.
Nisam sasvim siguran zašto sam tog dana išao drugim putem.
Samo se sećam osećaja iznenađenja -
iznenađenja zbog ulice bez automobila,
nasuprot susednoj aveniji Masačusets koja je bila prepuna njih,
iznenađenja zbog pronalaska ulice prekrivene lišćem i okružene drvoredima.
Ali nakon osećanja iznenađenja, osetio sam sramotu.
Kako sam mogao da budem tako slep?
Celog meseca,
bio sam toliko zarobljen svojom aplikacijom na telefonu
da je putovanje na posao postalo samo jedna stvar -
najkraći put.
Na ovom putovanju, nije bilo pomisli
na uživanje u putu,
na zadovoljstvo u povezivanju s prirodom,
nije bilo mogućnosti da ljude gledate u oči.
I zašto?
Zato što sam iz svog puta štedeo jedan minut.
A sada da vas pitam: jesam li jedini?
Koliko vas nikada nije koristilo aplikaciju za mape da nađete put?
Većina vas jeste, ako ne i svi.
Nemojte me pogrešno shvatiti - ove aplikacije su najveći faktor
koji ljude ohrabruje da istražuju grad.
Izvadite telefon i odmah znate kuda da idete.
Ipak, aplikacija takođe pretpostavlja
da postoji samo mali broj uputstava do tog odredišta.
Ima moć da taj broj upustava učini
krajnjom putanjom do tog odredišta.
Nakon tog iskustva, promenio sam se.
Promenio sam svoje istraživanje od tradicionalne potrage za podacima
na razumevanje toga kako ljudi mogu da iskuse grad.
Koristio sam informatičke alate
kako bih ponovio ekspetimente iz društvenih nauka na razmeri interneta.
Opčinili su me lepota i genijalnost
tradicionalnih eksperimenata iz društvenih nauka
koje su vršili Džejn Džejkobs, Stenli Milgram i Kevin Linč.
Rezultat tog istraživanja bilo je stvaranje novih mapa,
gde ne nalazite samo najkraću, plavu putanju,
već i najprijatniju putanju,
onu crvenu.
Kako je to bilo moguće?
Ajnštajn je jednom rekao:
"Logika će vas dovesti od mesta A do mesta B.
Mašta će vas odvesti svuda."
Uz malo mašte,
trebalo je da razumemo
koje delove grada ljudi smatraju prelepim.
Na Univerzitetu Kembridž, sa kolegama,
razmišljali smo o ovom jednostavnom eksperimentu.
Kada bih vam pokazao ova dva urbana krajolika
i pitao vas koji je lepši,
šta biste rekli?
Ne sramite se.
Ko kaže A? Ko kaže B?
Sjajno.
Na osnovu te zamisli,
stvorili smo platformu za rad zajednice,
veb igricu.
Igračima se prikazuju parovi urbanih krajolika
i pitamo ih da izaberu koji je lepši, tiši i srećniji.
Na osnovu hiljada glasova korisnika,
onda možemo da vidimo gde se javlja konsenzus.
Možemo da vidimo koji su to urbani krajolici
koji ljude čine srećnim.
Nakon tog posla, pridružio sam se "Yahoo Labs"
i udružio sam se Lukom i Rosanom
i zajedno smo sakupili te pobedničke lokacije u Londonu
da bismo napravili novu mapu grada,
kartografiju zasnovanu na ljudskim emocijama.
Na ovoj kartografiji, niste u mogućnosti samo da vidite i da povežete
najkraće segmente od tačke A do tačke B,
već možete da vidite i srećni segment,
prelepu putanju, tihu putanju.
U testovima, učesnicima su srećna, prelepa i tiha putanja
bile puno prijatnije od one najkraće,
uz dodavanje samo nekoliko minuta na ukupno vreme putovanja.
Učesnici takođe obožavaju da uz mesta vežu uspomene.
Zajedničke uspomene - tu je bila stara zgrada BBC-ja;
i lične uspomene -- tu se desio moj prvi poljubac.
Takođe su se setili toga kako su neke putanje mirisale ili zvučale.
Šta ako bismo imali alat za mapiranje
koji bi pružao najprijatnije putanje
ne samo na osnovu izgleda,
već i na osnovu mirisa, zvuka i sećanja?
Naše istraživanje sada ide u tom pravcu.
Uopštenije, svojim istraživanjem
sada pokušavam da izbegnem opasnost jedne putanje,
da izbegnem da ljudima ukradem potpuno iskustvo grada u kome žive.
Prošetajte putanjom kroz park, ne parking automobila
i imate potpuno drugačiju putanju.
Šetajte putanjom prepunom ljudi koje volite
a ne onom punom automobila
i imate potpuno drugačiju putanju.
Jednostavno je.
Želeo bih da završim s mišlju -
sećate li se "Trumanovog šoua?"
To je medijska satira gde stvarna osoba
ne zna da živi u izmišljenom svetu.
Možda mi živimo u svetu koji je skrojen za efikasnost.
Pogledajte neke od vaših svakodnevnih navika,
i kao što je učinio Truman na filmu, pobegnite iz izmišljenog sveta.
Zašto?
Pa, ako mislite da je avantura opasna, probajte rutinu. Ona je smrtonosna.
Hvala vam.
(Aplauz)