He de confessar-vos una cosa.
Com a científic i enginyer, m'he centrat molt temps en l'eficiència.
Però ser eficient pot ser un culte,
i avui m'agradaria parlar-vos sobre un viatge
que va fer que deixés el culte i tornés a una realitat molt més rica.
Fa uns anys, després d'acabar el doctorat a Londres, em vaig mudar a Boston.
Vivia a Boston i treballava a Cambridge.
Aquell estiu vaig comprar-me una bicicleta de carreres,
cada dia anava a treballar amb bicicleta.
Per trobar el camí utilitzava el mòbil.
Em portava per Mass. Ave., l'avinguda de Massacusetts,
el camí més curt des de Boston fins a Cambridge.
Però després d'un mes
de passar cada dia per la Mass. Ave., plena de cotxes,
un dia vaig decidir canviar de camí.
No se perquè aquell dia vaig decidir canviar de camí, agafar un desviament.
Només recordo estar sorprès.
Sorprès de trobar un carrer sense cotxes,
en comptes de la Mass. Ave. que n'estava plena.
Sorprès de trobar un carrer cobert de fulles i envoltat d'arbres.
Desprès de la sorpresa, però, vaig sentir-me avergonyit.
Com podia haver estat tan cec?
Durant un mes sencer,
estava tant enganxat a la meva aplicació
que el trajecte cap a la feina va resultar ser només
el camí més curt.
En aquest únic trajecte, no pensava
en gaudir dels carrers,
ni en el plaer de connectar amb la natura,
ni en la possibilitat de mirar la gent als ulls.
I per què?
Perquè així tardava un minut menys en arribar a la feina.
Ara deixeu-me que us pregunti: Sóc l'únic?
Quants de vosaltres no heu utilitzat mai una aplicació per arribar a un lloc?
La majoria de vosaltres, per no dir tots, ho heu fet.
No em mal interpreteu, aquest tipus d'aplicacions són molt bones
per empènyer la gent a conèixer una ciutat.
Només s'ha d'agafar el mòbil i immediatament saps on anar.
Però l'aplicació dóna per suposat
que només hi ha un grapat d'opcions per arribar al destí.
L'aplicació és la que té el poder d'agafar aquest grapat d'opcions
i crear el trajecte definitiu fins al destí.
Després d'aquella experiència vaig canviar.
Vaig canviar la meva recerca de l'extracció de dades tradicional
a entendre la manera que la gent veia la ciutat.
Vaig utilitzar eines informàtiques
per tal de replicar experiments socials de gran escala, a escala per al web.
Vaig quedar captivat per la bellesa i genialitat
dels experiments socials clàssics
de Jane Jacobs, Stanley Milgram i Kevin Lynch.
El resultat d'aquella investigació va ser la creació de nous mapes,
en els quals no només es pot trobar el camí més curt, el de color blau,
sinó que també es pot trobar el més agradable,
el de color vermell.
Com s'ha aconseguit?
Una vegada Einstein va dir:
"La lògica us portarà del punt A al B.
La imaginació us portarà a tot arreu."
Per tant, amb una mica d'imaginació,
vam haver d'entendre
quines parts de la ciutat eren les que la gent trobava més boniques.
A la Universitat de Cambridge, amb els companys,
vam idear aquest senzill experiment.
Si us ensenyo aquestes dues imatges d'una ciutat,
i us pregunto quina és més maca,
quina triaríeu?
No tingueu vergonya.
Qui triaria la A? Qui triaria la B?
Perfecte.
Basant-nos en aquesta idea,
vam construir una plataforma on la gent podia opinar, un joc.
Als jugadors se'ls ensenyen dues fotografies d'una ciutat,
i se'ls demana que triïn quina és la més bonica, tranquil·la i feliç.
Basant-nos en milers de vots,
podem veure on la majoria d'ells està d'acord.
Podem veure quines són les fotografies
que fan la gent feliç.
Després d'aquesta recerca, vaig unir-me als laboratoris de Yahoo,
i vaig formar un equip amb Luca i Rossano,
i junts, vam ajuntar les fotografies guanyadores de llocs de Londres
per crear un mapa nou de la ciutat,
una cartografia ponderada per les emocions humanes.
En aquesta cartografia, no només pots veure i connectar
del punt A al punt B de la manera més curta,
sinó que també pots veure el tros més feliç,
el camí més bonic i el més tranquil.
A les proves, els participants van trobar el camí feliç, el bonic i el tranquil
molt més agradables que el camí més curt,
i això s'aconsegueix amb uns pocs minuts més de trajecte.
Als participants també els hi agrada relacionar records amb els llocs.
Records compartits: allà és on hi havia l'antic edifici de la BBC.
I records personals: allà és on em vaig fer el meu primer petó.
També van recordar quina olor feien alguns dels carrers i el seu soroll.
Doncs, no seria bo que tinguéssim una eina que fes rutes
amb els llocs més agradables de la ciutat
basant-se no només en la seva aparença
sinó també en la seva olor, soroll i records?
Aquesta és la direcció en la qual està encarada la nostra recerca.
A grans trets, la meva investigació
intenta evitar el perill que suposa tenir només una opció,
evitar prendre a la gent la possibilitat de conèixer la ciutat en la qual viuen.
Passa pel camí del parc, no pel que passa pel pàrking
i el camí serà completament diferent.
Passa pel camí ple de gent que estimes
i no el que està ple de cotxes,
i el camí serà completament diferent.
És així de senzill.
M'agradaria acabar amb aquesta idea:
recordeu "el Show de Truman"?
És una sàtira en la qual una persona real
no sap que està vivint en un món fabricat.
Potser nosaltres vivim en un món fabricat per l'eficiència.
Fixeu-vos en algun aspecte de la vostra rutina,
i igual com Truman va fer a la pel·lícula, escapeu del món fabricat.
Per què?
Bé, si penseu que l'aventura és perillosa, proveu la rutina. És mortal.
Gràcies.
(Aplaudiments)