Bila je sredina ljeta i radno vrijeme debelo je završilo
u centru Berkeleya u kafiću u kojem smo Polly i ja
radile kao konobarice.
Inače bismo na kraju smjene popile nešto, ali ne i te večeri.
"Trudna sam.
Još uvijek ne znam što ću", rekoh Polly.
Bez imalo oklijevanja, odgovorila mi je: "Ja sam pobacila."
Nitko mi prije Polly nije priznao da je pobacio.
Završila sam fakultet tek nekoliko mjeseci prije
i bila sam u novoj vezi kad sam saznala da sam trudna.
Razmišljajući o svojim opcijama, iskreno nisam znala kako odlučiti,
koji kriterij primijeniti.
Kako znati što je prava odluka?
Bojala sam se da bih kasnije mogla požaliti zbog pobačaja.
Odrastala sam na obalama Južne Kalifornije,
usred državnih ratova protiv pobačaja.
Rođena sam u prikolici na treću godišnjicu borbe Roea i Wadea.
Naša je zajednica bila surferski kršćanska.
Držali smo do Boga, siromaha i oceana.
Svi su bili zagovornici života.
Kao dijete sama pomisao na pobačaj toliko me rastuživala da sam znala da ga
nikad ne bih mogla napraviti.
Ali jesam.
Bio je to korak u nepoznato,
ali Polly mi je poklonila poseban dar:
saznanje da nisam sama
i spoznaju da je pobačaj nešto o čemu se može razgovarati.
Pobačaj je uobičajen.
Prema Guttmacherovu institutu, svaka treća Amerikanka
pobacit će tijekom životnog vijeka,
no zadnjih nekoliko desetljeća, dijalog oko pobačaja u SAD-u
svodi se isključivo na zagovornike života i zagovornike prava na izbor,
što je politički i polarizirajuće.
Koliko god da je to vruća tema rasprava, za nas je još uvijek rijetkost,
bilo kao žene ili ljudi općenito,
razgovarati jedni s drugima o pobačajima koje smo počinili.
Postoji nesrazmjer
između toga što se događa u politici i onoga što se događa u stvarnom životu.
a u sivoj je zoni mentalitet bojnog polja.
Ukorijenio se stav "jesi li s nama ili protiv nas?"
koji se ne odnosi samo na pobačaj.
O mnogim važnim stvarima ne možemo razgovarati,
a traženje načina da se konflikt pretvori u razgovor
moj je životni cilj.
To možemo započeti na dva osnovna načina.
Prvi od njih je pažljivo slušanje,
a drugi razmjena priča.
Prije 15 godina bila sam suutemeljiteljica organizacije pod imenom Exhale
kako bih počela slušati ljude koji su počinili pobačaje.
Najprije smo osnovali telefonske linije na koje su žene i muškarci
mogli nazvati radi emocionalne podrške.
Lišena osuđivanja i politike, vjerovali ili ne, ništa poput ovakve usluge
nikad prije nije postojalo.
Trebao nam je novi okvir rada koji bi obuhvaćao sva iskustva
o kojima smo slušali na našim linijama.
Feministkinja koja žali zbog pobačaja.
Katolkinja koja je zahvalna zbog svoga.
Osobna iskustva koja se nisu uklapala u već poznate kalupe.
Smatrali smo da nije u redu da od žena tražimo da biraju stranu.
Htjeli smo im pokazati da je cijeli svijet na njihovoj strani
dok prolaze kroz ovo iznimno osobno iskustvo,
stoga smo osmislili "pravo glasa".
Pravo glasa osim pobačaja bavi se i problemima s kojima se globalno borimo
već godinama,
problemi poput imigracije, religijske tolerancije, nasilja nad ženama.
Također se bavi iznimno osobnim pitanjima koja su možda bitna jedino vama
i vašoj bližoj obitelji i prijateljima.
Boluju od smrtne bolesti, majka im je tek umrla,
imaju dijete s posebnim potrebama i ne mogu razgovarati o tome.
Slušanje i pričanje priča osnovne su značajke prakse prava glasa.
Slušanje i pričanje priča.
Zvuči prilično lijepo.
Možda čak i lako? Svi bismo to mogli raditi.
Nije lako. Iznimno je teško.
Pravo glasa je teško jer govorimo o stvarima o kojima se svi svađaju
ili o onima o kojima nitko ne želi razgovarati.
Voljela bih vam reći da kad odlučite biti zagovaratelji prava glasa, da ćete otkriti
prekrasne trenutke napretka i vrtove prepune cvijeća
u kojemu slušanje i pričanje priča stvara predivne aha-doživljaje.
Voljela bih vam reći da će vas dočekati feministička zabava u vašu čast
ili da postoji davno izgubljeno sestrinstvo ljudi koji su spremni
prihvatiti vas natrag nakon što doživite krah,
ali pričanje vlastitih priča može vas učiniti ranjivima i iscrpljenima
kada se osjećate kao da nikoga nije briga.
Ako uistinu poslušamo jedni druge,
čut ćemo stvari koje nalažu da promijenimo vlastite percepcije.
Ne postoji savršeno mjesto ili vrijeme
za početak teškog razgovora.
Nema vremena u kojem će svi biti na istoj valnoj dužini, vidjeti stvari istim očima
ili znati istu povijest,
stoga pričajmo o slušanju i o tome kako biti dobar slušač.
Postoji mnogo načina za to, ali ja ću vam dati samo nekoliko.
Jedan od načina je da postavljate otvorena pitanja.
Možete pitati sebe ili nekoga koga znate:
"Kako se osjećaš?"
"Kako je to bilo?"
"Čemu se sada nadaš?"
Drugi od načina jest korištenje reflektivnog jezika.
Ako netko priča o vlastitom iskustvu,
koristite riječi koje i oni koriste.
Ako netko govori o pobačaju i kaže riječ "beba",
i vi možete reći "beba".
Ako kažu "fetus", i vi možete reći "fetus".
Ako vam netko za sebe kaže da je androgen,
i vi možete reći "androgen".
Ako netko nalikuje muškarcu, ali za sebe govori da je žena, u redu je.
Tu osobu zovite ženom.
Kada reflektiramo jezik osobe koja s nama dijeli svoju priču,
pokazujemo da želimo razumjeti tko su oni
i kroz što prolaze,
kao što se i mi sami nadamo da nas drugi ljudi žele upoznati.
Nikad neću zaboraviti jedan od Exhaleovih sastanaka savjetovanja.
na kojemu sam slušala volonterku koja je pričala kako dobiva puno poziva
kršćanki koje govore o Bogu.
Neki su naši volonteri religiozni, no ova volonterka nije bila jedna od njih.
Ispočetka joj je bilo neobično s pozivateljima razgovarati o Bogu,
pa se odlučila malo udomaćiti.
Kod kuće je stajala ispred ogledala i ponavljala riječ "Bog".
"Bog."
Iznova i iznova sve dok joj više nije bilo čudno
izgovarati tu riječ.
Ponavljanje riječi "Bog" nije ovu volonterku pretvorilo u kršćanku,
ali pretvorilo ju je u puno bolju slušačicu kršćanki.
Drugi način da budete zagovornici prava glasa jest pričanje priča,
a jedan od rizika koji idu s dijeljenjem vlastite priče s nekim drugim
jest taj da se slušač zatekao u istoj situaciji kao i vi,
možda bi donio drugačiju odluku.
Npr. ako govorite o vlastitom pobačaju,,
znajte da bi slušačica možda rodila to dijete.
Možda bi ga dala na posvajanje.
Možda bi rekla svojim roditeljima i partneru, ali možda i ne bi.
Možda bi osjetila olakšanje i smjelost iako ste vi osjetili tugu i izgubljenost.
To je u redu.
Empatija se stvara onog trenutka kad sebe zamislimo u tuđoj koži,
što ne znači da svi moramo doći do istog zaključka.
Zagovaranje prava glasa ne teži slaganju niti jednakosti,
već stvara kulturu i društvo koje cijeni ono što nas čini posebnima, jedinstvenima.
Cijeni ono što nas čini ljudima, naše mane i nesavršenosti,
a ovakav način razmišljanja pomaže nam da različitosti promatramo s poštovanjem
umjesto sa strahom
te stvara empatiju koja nam je potrebna
da prevladamo sve načine kojima pokušavamo nauditi jedni drugima.
Stigmatizacija, sram, predrasude, diskriminacija, potlačenost.
Zagovaranje prava glasa zarazno je i što ga više prakticiramo,
to se više širi.
Prošle sam godine ponovno zatrudnjela
i ovog sam se puta veselila rođenju sina.
Dok sam bila trudna, pitali su me kako sam kao nikad u životu.
(Smijeh)
Kako god da sam odgovorila, bilo da sam se osjećala divno i uzbuđeno
ili uplašeno i izbezumljeno,
uvijek bi mi netko rekao da zna kako mi je.
Bilo je sjajno.
Bilo je to poželjno, no dramatično odstupanje od onoga što osjetim
kad govorim o svojim podvojenim osjećajima o vlastitom pobačaju.
Zagovaranje prava glasa teži tome da stvarne priče stvarnih ljudi
utječu na način na koji se pobačaj
i mnoga druga politizirana i stigmatizirana pitanja
shvaćaju i način na koji se o njima govori.
Od seksualnosti i mentalnog zdravlja do siromaštva i zatvora.
Daleko od ili ispravnih ili neispravnih odluka na spektru
mogu postojati naša iskustva.
Zagovaranje prava glasa taj razgovor usmjerava prema ljudskom iskustvu
i svima omogućava podršku i poštovanje.
Hvala vam.
(Pljesak)