Bylo uprostřed léta, už nějakou dobu po zavření,
v baru Berkeley v centru města, kde jsme s kamarádkou Polly
pracovaly jako barmanky.
Obvykle jsme si po skončení směny daly drink -- tentokrát však ne.
"Jsem těhotná.
Nevím, co udělám," řekla jsem Polly.
Bez zaváhání odpověděla: "Byla jsem na interrupci."
Před Polly mi nikdo jiný neřekl, že byl na interrupci.
Před několika měsíci jsem dokončila vysokou
a když jsem zjistila, že jsem těhotná, byla jsem teprve chvíli v novém vztahu.
Když jsem přemýšlela nad svými možnostmi, netušila jsem, jak se rozhodnout,
jaká kritéria použít.
Jak jsem měla poznat, jaké rozhodnutí je správné?
Obávala jsem se, že interrupce budu později litovat.
Dospívala jsem na plážích jižní Kalifornie,
vyrůstala jsem uprostřed války našeho národa o interrupci.
Narodila jsem se v karavanu na třetí výročí případu Roe proti Wadeovi.
Naše komunita byli surfující křesťané.
Záleželo nám na Bohu, méně obdařených a oceánu.
Všichni bylo pro život.
Jako dítě mě myšlenka na interrupci tak dojímala, že jsem věděla,
že pokud otěhotním, nikdy bych ji nemohla podstoupit.
A potom jsem ji podstoupila.
Byl to krok do neznáma.
Ale Polly mi dala jeden výjimečný dárek:
vědomí, že v tom nejsem sama
a uvědomění si, že interrupce je něco, o čem můžeme mluvit.
Interrupce je běžná.
Podle Institutu Guttmacher podstoupí 1 ze 3 žen v Americe
během svého života interrupci.
Posledních několik dekád se dialog o interrupci v USA omezil
na "pro život" a "pro volbu".
Je to politické a polarizující.
Nakolik se o interrupci vzrušeně debatuje, je pro nás ojedinělé,
buď jako pro ženy nebo lidi obecně,
mluvit spolu navzájem o vlastních interrupcích.
Je zde propast.
Mezi tím, co se děje v politice a tím, co se děje v životě.
A v této propasti je válečná mentalita.
Pramení zde postoj: "Jste s námi, nebo proti nám?"
Není to jen o interrupci.
Je zde mnoho důležitých témat, o kterých nedokážeme mluvit.
Proto je náplní mého života hledání
jak přesunout konflikt ke konverzaci.
Jsou dvě základní cesty jak začít.
Jednou z nich je pozorně naslouchat.
A druhou cestou je sdílet příběhy.
Takže před 15 lety jsem spoluzaložila organizaci nazvanou Exhale,
abych začala naslouchat lidem, kteří podstoupili interrupci.
Jako první jsme vytvořili linku, kam mohli ženy i muži zavolat
pro emoční podporu.
Bez souzení a politiky - je těžké tomu uvěřit, ale předtím nic podobného
nikdy neexistovalo.
Potřebovali jsme nový rámec, který by udržel všechny zkušenosti,
které jsme na lince vyslechli.
Feministka, která lituje své interrupce.
Katolička, která je za svou vděčná.
Osobní zkušenosti, které nezapadaly úhledně do nějaké škatulky.
Nemysleli jsme si, že je vhodné, abychom po ženách chtěli, aby si vybraly stranu.
Chtěli jsme jim ukázat, že celý svět byl na jejich straně,
když procházely touto velmi osobní zkušeností.
Vynalezli jsme proto "pro hlas".
Kromě interrupce pracuje pro hlas na těžkých problémech, se kterými
se roky potýkáme globálně.
Problémy jako imigrace, náboženská tolerance, násilí na ženách.
Pracuje také na hluboce osobních tématech, která mohou zajímat pouze vás
a vaši nejbližší rodinu a přátele.
Mají nevyléčitelnou nemoc, zemřela jim matka,
mají dítě se speciálními potřebami a nemohou o tom mluvit.
Naslouchání a vyprávění příběhů jsou známky praktikování pro hlasu.
Naslouchání a vyprávění příběhů.
To zní docela hezky.
Zní to možná jednoduše? To bychom dokázali všichni.
Není to jednoduché. Je to velmi náročné.
Pro hlas je náročný, protože mluvíme o věcech, o kterých se všichni přou
nebo o věcech, o kterých nechce nikdo mluvit.
Ráda bych vám řekla, že když se rozhodnete být pro hlas, naleznete
nádherné momenty pokroku a zahrady plné květin,
kde naslouchání a vyprávění příběhů vytváří úžasné aha momenty.
Ráda bych vám řekla, že vás tam na uvítanou čeká feministická slavnost
nebo že tam je dávno ztracené sesterství lidí, kteří jsou připraveni
vám krýt záda, když jste na dně.
Vyprávět své vlastní příběhy může být zraňující a vyčerpávající,
když máte pocit, že to nikoho nezajímá.
Když se navzájem opravdu posloucháme,
uslyšíme věci, které nás donutí posunout své vnímání.
Nikdy není ideální čas, ani ideální místo
začít těžký rozhovor.
Nikdy se nestane, že všichni budou na stejné vlně, mít stejný pohled
nebo mít stejnou minulost.
Pojďme mluvit o naslouchání a jak být dobrým posluchačem.
Existuje mnoho způsobů, jak být dobrým posluchačem, zmíním jen pár.
Jedním z nich je, klást otevřené otázky.
Můžete se zeptat sami sebe nebo někoho, koho znáte:
"Jak se cítíš?"
"Jaké to bylo?"
"V co teď doufáš?"
Dalším způsobem, jak být dobrým posluchačem, je užívat reflexivní jazyk.
Když někdo mluví o své osobní zkušenosti,
používejte slova, která používá on.
Když někdo mluví o interrupci a řekne slovo "miminko",
můžete říct "miminko".
Pokud řeknou "plod", můžete říct "plod".
Když se někdo popíše jako genderově nejistý,
můžete říct "genderově nejistý".
Pokud někdo trochu vypadá jako on, ale řeknou, že jsou ona -- je to v pohodě.
Říkejte tomu člověku ona.
Když odrážíme jazyk člověka, který s námi sdílí svůj příběh,
vyjadřujeme tím, že máme zájem o to, porozumět tomu, kdo je
a čím prochází.
Stejným způsobem, jakým doufáme, že se lidé budou zajímat o nás.
Nikdy nezapomenu na jednu schůzi Exhale poradců,
kde jedna dobrovolnice mluvila o množství hovorů
křesťanek, které mluvily o Bohu.
Někteří naši dobrovolníci jsou věřící, ale zrovna tahle nebyla.
Nejprve pro ni bylo divné mluvit s volajícími o Bohu.
Tak se rozhodla, že si zvykne.
Stoupla si doma před zrcadlo a řekla slovo "Bůh".
"Bůh".
Znovu, znovu a znovu, dokud už to slovo neznělo cize,
když ho vyslovila.
Vyřčením slova Bůh se z této dobrovolnice nestala křesťanka,
ale stala se z ní mnohem lepší posluchačka jiných křesťanek.
Další způsob, jak být pro hlas, je sdílet příběhy.
Riziko, kterému se vystavujete, když sdílíte svůj příběh s někým jiným je,
že za stejných podmínek jako vy,
by se rozhodli jinak.
Například, když vyprávíte příběh o své interrupci,
zjistíte, že ona si možná to dítě nechala.
Možná ho dala k adopci.
Možná to řekla svým rodičům a partnerovi -- nebo také ne.
Možná cítila úlevu a sebedůvěru, zatímco vy jste cítili smutek a ztrátu.
To je v pořádku.
Empatie se vytváří v okamžiku, kdy si sebe představíme v kůži druhého.
Neznamená to, že musíme všichni dopadnout stejně.
Není to souhlas, není to shoda, o co pro hlasu jde.
Vytváří kulturu a společnost, která si cení toho, co nás dělá výjimečnými.
Cení si toho, co z nás dělá lidi, našich chyb a nedokonalostí.
Tento způsob přemýšlení nám dovoluje vidět rozdíly mezi sebou s respektem,
namísto strachu.
A vytváří empatii, kterou potřebujeme,
abychom zvládli všechny ty způsoby, kterými se navzájem zraňujeme.
Stigma, stud, předsudky, diskriminace, utiskování.
Pro hlas je nakažlivý, a čím více se praktikuje,
tím více se šíří.
Minulý rok jsem byla opět těhotná.
Tentokrát jsem se těšila na narození svého syna.
A nikdy se mě lidi tolik neptali, jak se cítím, jako když jsem byla těhotná.
(Smích)
A jakkoli jsem odpověděla, ať už jsem se cítila úžasně, natěšeně
nebo vyděšeně a naprosto zpanikařeně,
vždycky tu byl někdo, kdo mi odpověděl: "Vím, o čem mluvíš".
Bylo to úžasné.
Byl to vítaný a dramatický rozdíl oproti tomu, co zažívám,
když mluvím o svých smíšených pocitech z interrupce.
Pro hlas je o opravdových příbězích opravdových lidí,
které mají dopad na to, jakým způsobem je interrupce,
a mnoho dalších zpolitizovaných a stigmatizovaných problémů,
chápáno a diskutováno.
Od sexuality a duševního zdraví po chudobu a uvěznění.
Je to mnohem více než jediné správné nebo špatné rozhodnutí,
naše zkušenost existuje na spektru.
Pro hlas se zaměřuje na rozhovor o lidské zkušenosti
a všem zpřístupňuje podporu a respekt.
Děkuji.
(Potlesk)