Era estiu i feia força estona que hauria d'haver tancat
el bar Berkeley, on la meva amiga Polly i jo
treballàvem juntes de cambreres.
Normalment, preníem una copa en acabar. Però aquella nit no.
"Estic embarassada,
i no sé què fer", vaig dir-li.
Sense dubtar-ho, va respondre'm: "Jo he avortat".
Abans de la Polly, ningú m'havia dit que havia avortat.
M'havia graduat a la universitat feia pocs mesos
i tenia una nova relació, quan vaig saber que estava embarassada.
Quan pensava en les possibles opcions, no sabia com decidir-me,
quin criteri havia de seguir.
Com podia saber quina era la decisió correcta?
Em preocupava penedir-me d'haver avortat en el futur.
Vaig fer-me major d'edat al sud de California,
vaig créixer amb el nostre país en contra de l'avortament.
Vaig néixer en un remolc, en el tercer aniversari del cas Roe contra Wade,
en una comunitat de surfistes cristians.
Ens preocupàvem per Déu, els desafortunats i l'oceà.
Tots erem pro-vida.
De petita, l'avortament em semblava tan trist que, si em quedava embarassada,
mai no pensava avortar.
I llavors, ho vaig fer.
Era un pas endavant cap a l'incertesa.
Però la Polly m'havia regalat una cosa molt especial:
saber que no estava sola
i fer-me veure que es podia parlar sobre l'avortament.
L'avortament és comú.
Segons l'Institut Guttmacher, una de cada tres dones americanes
avortaran al llarg de la seva vida.
Durant les últimes dècades, el tema de l'avortament als Estats Units
no deixa cap altra opció entre ser "pro-vida" i "pro-decisió".
Està polititzat i polaritzat.
Però encara que es debati acaloradament, ens sembla estrany
tant si és entre dones o fins i tot entre d'altres persones,
parlar sobre els avortaments.
Hi ha un espai.
Entre el que passa a la política i el que passa a la vida real,
i en aquest espai, un camp de batalla.
Una postura arrelada de "ets amb nosaltres o en contra?".
No es tracta només de l'avortament.
Hi ha un munt de temes importants, sobre els que no podem parlar.
Trobar maneres de transformar el conflicte en una conversa
és el treball de la meva vida.
Hi ha dues maneres de començar.
Una és escoltar.
I l'altra és compartir històries.
Doncs, fa 15 anys, vaig co-fundar l'organització "Exhale",
per començar a escoltar persones que havien avortat.
Primer, vam crear una línia de conversació, on homes i dones
podien trucar per obtenir suport emocional.
No sé si ho creureu, però un servei així, lliure de valoracions o política
mai no havia existit.
Necessitàvem una nova base per a recopilar totes les experiències
de la nostra línia de conversa.
La feminista que lamentava haver avortat.
La catòlica que agraïa haver-ho fet.
Les experiències personals que no encaixaven en una o altra banda.
No ens agradava demanar que les dones escollissin una banda.
Volíem ensenyar-los que el món sencer era del seu bàndol,
perquè estaven passant per una experiència personal molt forta.
I vam inventar-nos l'opció "Pro-veu".
Més enllà de l'avortament, "Pro-veu" treballa en temes controvertits globalment
des de fa molts anys,
temes com la immigració, la tolerància religiosa o la violència de gènere.
També en temes personals que potser només preocupen a una persona
i a la seva família i amics.
Persones amb una malaltia terminal, o algú que acaba de perdre la mare,
gent que té un fill amb necessitats especials, i que no pot parlar sobre el tema.
Escoltar i compartir històries és la base de la pràctica "pro-veu".
Escoltar i compartir històries.
Sona molt bé.
Potser sona fàcil? És una cosa que podem fer tots.
Doncs no ho és. És molt difícil.
"Pro-veu" és difícil perquè parlem sobre coses amb les quals lluitem
o sobre les quals ningú vol parlar.
Tant de bo pogués dir-vos que quan decidiu ser "pro-veu", trobareu
moments preciosos de descobriment i jardins plens de flors
on escoltar i compartir històries crea grans moments de comprensió.
Tant de bo pogués parlar-vos sobre una festa feminista de benvinguda
o de l'existència d'un agermanament de persones preparades
per a recolzar-vos quan us estavelleu.
Però contar les nostres pròpies històries pot ser esgotador i delicat,
quan sembla que no importen a ningú.
Si ens escoltem de veritat,
descobrirem coses que requereixen un canvi de les nostres percepcions.
No hi ha un moment perfecte ni un lloc perfecte
per a començar una conversa difícil.
Mai ningú està en la mateixa situació, ni veu el món igual que tu,
o coneix la mateixa història que tu.
Per tant, parlem sobre escoltar i sobre com ser un bon oient.
Ara us explicaré dues maneres de ser un bon oient.
Una d'aquestes maneres és fer preguntes obertes.
Pregunteu-vos o pregunteu algú que conegueu:
"Com et sents?"
"Com ho vas passar?"
"Què esperes, ara?"
Una altra manera és utilitzar llenguatge reflexiu.
Si algú et parla sobre la seva experiència personal,
utilitza les paraules que aquella persona utilitza.
Si algú et parla sobre l'avortament i utilitza la paraula "nadó",
pots dir "nadó".
Si diu "fetus", digues "fetus".
Si algú s'autodefineix com una persona de gènere estrany,
pots dir "gènere estrany".
Si algú sembla un home, però s'autoanomena "dona"; està bé!
Anomena-la "ella".
Quan reflectim el llenguatge de la persona que comparteix la seva història,
estem demostrant interès i comprensió sobre la seva identitat
i el que els està passant.
De la mateixa manera que esperem un interès dels altres en conèixer-nos.
Mai no oblidaré una de les reunions a "Exhale"
quan vaig escoltar com una voluntària parlava de les trucades que rebia
de dones cristianes que parlaven sobre Déu.
Alguns dels nostres voluntaris són creients, però ella no ho era.
Al principi, era estrany per a la voluntària parlar de Déu.
Així que va decidir sentir-se còmoda.
Va mirar-se davant el mirall de casa, i va dir la paraula "Déu".
"Déu".
Una vegada i una altra fins que la paraula ja no li sonava estranya
quan li sortia de la boca.
Dir la paraula "Déu" no va convertir aquesta voluntària en cristiana,
però sí que va convertir-la en una millor oient per a les dones cristianes.
Una altra manera de ser "pro-veu" és compartir històries,
i un dels riscs que això comporta,
és que quan comparteixes les teves circumstàncies,
algú et pot dir que ell hauria pres una altra decisió.
Per exemple, si comparteixes una història sobre l'avortament,
potser trobes una altra dona que sí que hauria tingut el nadó.
O que l'hauria donat en adopció.
O potser alguna li hauria explicat als pares, o a la seva parella...o potser no.
Alguna s'hauria sentit segura i alleujada, quan tu vas sentir-te trista i perduda.
És normal.
L'empatia es crea quan ens posem en la pell de l'altre.
No vol dir que tots haguem de coincidir en tot.
No vol dir estar-hi d'acord, "pro-veu" no busca una igualtat.
Busca una cultura i una societat que valori allò que ens fa únics.
Que valori el que ens fa humans, els nostres errors i defectes.
I aquesta manera de pensar ens fa respectar les nostres diferències,
en comptes de témer-les.
I genera l'empatia que necessitem
per a superar les formes que tenim de fer-nos mal entre nosaltres.
Els estigmes, la vergonya, els prejudicis, la discriminació, l'opressió...
"Pro-veu" és contagiosa, com més es practica,
més s'estén.
L'any passat, vaig tornar a quedar-me embarassada.
Aquesta vegada tenia moltes ganes que nasqués el meu fill.
Mai no m'havien preguntat tantes vegades com em trobava.
(Riures)
I tant si responia que estava genial i molt il·lusionada,
o amb molta por i totalment espantada,
sempre hi havia algú que em responia que havia passat pel mateix.
Era fantàstic.
M'agradava, però era una diferència tan gran respecte el que em passa
quan parlo de la barreja de sentiments sobre el meu avortament.
"Pro-veu" es basa en històries reals de gent real,
tot causant un impacte en la manera que l'avortament
i molts altres temes polititzats i estigmatitzats
s'entenen i es debaten.
Des de la sexualitat i la salut mental fins a la pobresa i l'empresonament.
Més enllà de definir les decisions com a correctes o errònies,
les nostres experiències poden encaixar en una altra escala del ventall.
La base de "Pro-veu" és la conversa sobre les experiències humanes
i fa possible el suport i el respecte per a tots nosaltres.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)