כשמסיירים בעתיקות אלכסנדריה במצרים,
יש כמה דברים שחוקרים בימינו צריכים לחפש.
ראשית, כשאתם מטיילים לאורך הנמל הגדול,
חפשו את העמודים הגדולים והפסלים.
לאורך המפרץ לשמאלכם, יש אי בו ניצב פעם מיגדלור ענק.
וכשאתם עוברים דרך הארמונות ברובע המלכותי
ומגיעים לאזור בו עמדה פעם הספריה של אלכסנדריה,
חפשו כרישים.
כי אם תבקרו בחלק הזה של אלכסנדריה,
אתם תהיו בעומק של חמישה מטרים בים התיכון.
למרות שאנשים מכירים את אטלנטיס הבדיונית של אפלטון,
למעשה, קיימות הרבה ערים תת מימיות אמיתיות.
מקומות כמו אלכסנדריה,
פורט רויאל בג'מייקה,
ופבלופטרי ביוון.
ערים טבועות נחקרות על ידי מדענים
כדי לעזור לנו להבין את חיי אבותינו,
הטבע הדינמי של הפלנטה שלנו,
וההשפעה שלהם זה על זה.
מים הם חיוניים לחיים, מקורות מזון, ותחבורה,
לכן ערים רבות נבנו לאורך חופים וגדות נהר.
עם זאת, התועלות האלו מגיעות גם עם סיכונים,
כי כוחות טבעיים שיכולים להטביע את העיר רובצים לפתחה.
קחו, לדוגמה, רעידת אדמה.
7 ביוני 1692 נראה כמו בוקר רגיל בפורט רויאל, ג'מייקה,
שהיה אז אחד הנמלים העשירים בעולם,
אבל כשרעידת אדמה מסיבית פגעה,
שני שלישים מפורט רויאל טבעו מיד עד הגג.
היום, הרבה בניינים וחפצים יום יומיים
נשארו, למרבה הפלא, שלמים על קרקעית הים, קפואים בזמן.
זה כולל שעון כיס בן 300 שנה שעצר ב 11:43,
ברגע שפורט רויאל החליק מתחת לים הקריבי.
ובמהלך החורף של 373 לפני הספירה,
העיר היוונית הליקה נפגעה על ידי רעידת אדמה כה חזקה,
שהפכה את החולות עליהם נבנתה העיר לנוזליים.
דקות מאוחר יותר, צונאמי פגע בעיר,
והליקה ותושביה טבעו בים התיכון.
מאות שנים מאוחר יותר, התיירים הרומאים יפליגו על הלגונה שנוצרה
ויציצו מלמעלה על שרידי העיר.
רעידות אדמה הן אסונות פתאומיים ולא צפויים
שהטביעו ערים ברגע.
למרבה המזל, עם זאת, במהלך ההסטוריה,
רוב הערים הטבועות לא טבעו בשל ארוע קטקליזמי יחיד,
אלא בשל שילוב של תהליכים מתמשכים יותר.
לדוגמה, פבלופטרי, העיר הטבועה הכי מפורסמת,
נבנתה לחופיה הדרומיים של יוון לפני 5,000 שנה.
זו דוגמה לעיר שטבעה
בשל מה שנקרא שינוי פני ים איזוסטטי.
לפני 18,000 שנה כשעידן הקרח הסתיים,
קרחונים החלו להינמס ופני הים עלו בכל העולם עד לפני בערך 5,000 שנה.
שינוי פני ים איזוסטטי לא נגרם מהמסת המים הזו,
אלא בשל קליפת כדור הארץ שהשתחררה חזרה
ממשקל הקרחונים שרבץ עליה,
וזה גרם לכמה מקומות לעלות, ולאחרים לשקוע.
האדמה סביב פבלופטרי עדיין שוקעת
בקצב ממוצע של מילימטר לשנה.
אבל התושבים העתיקים הצליחו בהדרגה לעבור אל פנים הארץ
במשך מספר דורות
לפני שהם עזבו את העיר לבסוף, לפני בערך 3000 שנה.
היום, צוללנים שוחים מעל רחובות פבלופטרי,
ומציצים דרך הדלתות העתיקות
לתוך יסודות הבתים ובנייני הקהילה.
הם לומדים על האנשים שחיו שם מהסתכלות על מה שהשאירו מאחור.
ארועים גאולוגיים טבעיים, כמו רעידות אדמה וצונאמי,
ימשיכו לעצב את היבשות שלנו,
כפי שעשו במשך מליוני שנים.
משום שההתחממות הגלובלית הגוברת ממיסה את כיפות הקטבים שלנו בקצב מוגבר,
ופני הים עולים,
נהיה מוכרחים להתאים את עצמנו,
כמו התושבים בפבלופטרי.
אין ספק, במשך המאות הבאות,
כמה מהאזורים החופיים בהם אנו חיים היום
יתבעו לבסוף על ידי המים גם הם --
ערים כמו ונציה,
ניו אורלינס,
אמסטרדם,
מיאמי,
וטוקיו.
דמיינו מה תרבויות עתידיות ילמדו עלינו
כשהם ישחו סביב עתיקות הערים בהן אנחנו חיים היום.