Egy meglehetősen komor megjegyzéssel szeretném kezdeni.
2007-ben, öt évvel ezelőtt,
a feleségemnél mellrákot állapítottak meg,
IIB stádiumban.
Így visszatekintve, ennek az egésznek
a legborzasztóbb része
nem a kórházi kezelések voltak --
amelyek érthető okokból nagyon fájdalmasak voltak a feleségem számára,
és még csak nem is annak a tudata,
hogy 39 évesen rákja van,
holott ennek semmilyen előzménye nem volt a családjában.
A leggyötrelmesebb és a legkínzóbb az volt benne,
hogy egyik döntést a másik után
kellett meghoznunk,
és azok csak úgy záporoztak ránk.
Teljes mell-eltávolítást kellene csinálni vagy inkább csak a csomót kioperálni?
Vagy esetleg válasszunk egy még agresszívebb kezelést,
tekintve hogy a IIB stádiumnál tartunk?
Az összes mellékhatással együtt?
Vagy mégis inkább egy kevésbé agresszívet?
Az orvosok ilyen kérdésekkel
bombáztak bennünket állandóan.
Most persze megkérdezhetnék,
hogy vajon miért csinálták ezt az orvosok?
A legegyszerűbb válasz az lenne,
hogy azért, mert így akarják magukat törvényesen megvédeni.
Azt hiszem, ez túl leegyszerűsítő lenne.
Nagyon jóindulatú orvosok voltak,
némelyikük olyannyira, hogy barátainkká váltak.
Egyszerűen csak követték a korral járó
életbölcsességet, miszerint amikor döntéseket kell meghozni,
különösen ha fontos döntéseket,
az a legjobb, ha a miénk a felelősség, ha mi hozzuk meg azokat,
ha mi ülünk a vezetőülésben.
És mi a vezetőülésben maradtunk,
meghoztuk az összes döntést, és hadd mondjam el önöknek,
ha valaki önök közül volt már ebben a helyzetben,
hogy ez volt a legkínzóbb és a legszívszaggatóbb élmény.
És ez gondolkodóba ejtett.
Vajon valóban igaz a mondás,
hogy ha döntéseket kell hoznunk,
akkor a legjobb a vezetőülésben ülni,
vállalni a felelősséget és az irányítást?
Vagy léteznek olyan helyzetek, amikor sokkal jobban járunk,
ha az utasülést foglaljuk el, és hagyjuk, hogy valaki más vezessen?
Például egy megbízható pénzügyi tanácsadó,
vagy egy megbízható orvos stb.
És mivel az emberi döntéshozatal a kutatási területem,
azt mondtam, lássunk néhány tanulmányt,
hátha megtaláljuk a választ.
És ezek közül az egyiket ma meg fogom osztani önökkel.
Szóval képzeljék el, hogy önök most mindannyian egy kutatás résztvevői.
És ebben a kísérletben önök először is
inni fognak egy csésze teát.
Ha kíváncsiak, hogy miért, pillanatokon belül elmondom azt is.
Egy rejtvénysort fognak megoldani,
és nemsokára mutatok majd példákat ezekre a rejtvényekre.
Minél több rejtvényt sikerül megoldani,
annál nagyobb lesz az esélyük arra, hogy nyerjenek valamilyen díjat.
Miért kell teát fogyasztaniuk előtte?
Nos, ennek igen nagy jelentősége van.
Ahhoz, hogy hatékonyan meg tudják oldani a rejtvényeket,
ha jobban belegondolnak, az agyuknak kétféle állapotban kell lennie egyszerre.
Igaz? Egyfelől ébernek kell lenniük,
amihez a koffein nagyon jó.
De ugyanakkor nyugodtnak is kell maradniuk,
amihez a kamilla remek választás.
Nos, következzen akkor az alanyok szétválasztása,
az úgynevezett AB teszt.
Szóval akkor most véletlenszerűen hozzárendelem önöket
valamelyik csoporthoz.
Képzeljenek el egy vonalat itt,
az ezen az oldalon lévők lesznek az A csoport,
a másik oldalon lévők pedig a B csoport.
Most pedig önöknek, itt ezen az oldalon,
meg fogom mutatni ezt a két teát,
és azt fogom kérni, hogy válasszanak a kettő közül.
Tehát önök eldönthetik, hogy melyik teát akarják,
eldönthetik, milyen mentális állapotba szeretnének kerülni:
Jó, én a koffeinest választom,
én a kamillateát.
Szóval önöké a felelősség,
Önök hozzák meg a döntést, Önök fognak a vezetőülésben ülni.
Önöknek is megmutatom a két teát,
de önöknek nem lesz választásuk.
Én fogom kiválasztani a két tea közül az egyiket,
és ne feledjék, hogy véletlenszerűen
fogom kiválasztani az egyiket.
És önök ezt tudják.
Ha jobban belegondolnak, ez egy extrém helyzet lesz,
mert a való világban
ha az utasülést választják,
akkor általában a vezetőülésben valaki olyan ül, akiben önök megbíznak.
Szóval ez most egy igazán extrém helyzet.
Most akkor el fogják fogyasztani a teát.
Képzeljék el, hogy megisszák a teát,
mi pedig türelmesen várunk, hogy befejezzék.
Adunk még öt percet az összetevőknek, hogy kifejtsék a hatásukat.
30 percet fognak kapni 15 feladat megoldására.
Íme egy példa, hogy milyen rejtvényeket kell megoldaniuk.
Szeretné esetleg valaki a hallgatóságból megpróbálni?
(Közönség: Pulpit.) BS: Ejha.
Ez igen.
Mi lenne, ha azokhoz, akik tudták a helyes választ,
az ő szintjükhöz állítanánk be
a rejtvények nehézségi fokát.
Mert azt akarjuk, hogy a rejtvények nehezek legyenek.
Ezek trükkös feladatok, mert az első megérzésük szerint
"tulip"-nak kéne lennie, de aztán el kell vetni a megérzést.
Igaz? Szóval a feladatok az önök szintjéhez vannak belőve.
Mert azt akarjuk, hogy nehezek legyenek, és mindjárt elmondom, hogy miért.
Nos, itt egy másik példa.
Valaki? Ez sokkal nehezebb.
(Közönség: Embark.) BS: Igen, helyes.
Pedig ez nehéz volt.
Itt is először ösztönösen több más megoldás juthat az eszükbe,
de megint csak nem szabad ragaszkodniuk hozzá.
Oké, tehát van 30 percük 15 feladat megoldására.
A kérdés az, hogy a kimenetel,
a teljesítmény szempontjából,
tehát hogy melyik csoport old meg több rejtvényt,
vajon önök a sikeresebbek,
akik a vezetőülésben ülnek,
hiszen önök irányítanak, önök eldönthették, hogy melyik teát választják,
vagy inkább önök járnak jobban,
már ami a feladatok megoldását illeti.
Nos, sorozatos ilyen kísérletekkel a hátunk mögött
azt látjuk,
hogy önök, az utasok,
annak ellenére, hogy véletlenszerűen kaptak teát,
jobb eredményt produkálnak, mint a vezetők.
De valami mást is észrevettünk,
mégpedig azt, hogy önök nemcsak hogy kevesebb feladatot oldanak meg,
de kevesebb energiát is fektetnek bele.
Kisebb erőfeszítés, kevesebb kitartás, és így tovább.
Honnan lehet ezt tudni?
Nos, két objektív mérés is van.
Az egyik az az átlagos időtartam,
amit egyetlen rejtvény megoldására fordítanak.
Önök kevesebb időt használnak fel, mint önök.
Másodszor pedig, 30 percük van a feladatok megoldására.
Kihasználják a teljes rendelkezésre álló időt,
vagy feladják az idő letelte előtt?
Önök sokkal nagyobb valószínűséggel feladják az idő letelte előtt.
Vagyis önök kevesebb energiát fektetnek be,
és így kevesebb rejtvényt oldanak meg.
A következő kérdés, hogy vajon miért történik ez?
És hogy milyen feltételek mellett, milyen körülmények között következnek be
ezek az eredmények, amikor az utasok jobb eredményeket érnek el
a vezetőkhöz képest?
Ez az egész akkor következik be, amikor szembesülnek az ún. INCA-hatással.
Ez annak a természetes visszajelzésnek a rövidítése,
amit egy döntés meghozatala után kapnak.
Ha jobban belegondolnak, ebben a különleges feladatban,
vagy akár egy részvénypiaci befektetés esetén,
vagy az orvosi helyzetben,
a visszacsatolás azonnali.
Egyből látható, akár sikerült megoldani a rejtvényt, akár nem.
Igaz? Másodsorban, ez negatív.
Emlékezzünk csak, a kérdések nehézségi foka direkt úgy lett összeállítva,
hogy ne legyenek jók az esélyeik.
És ugyanez megtörténhet az orvosi szituációban.
Ugyanis a kezelés korai szakaszában
az első visszajelzések negatívak, még mielőtt a dolgok jóra fordulnának.
Igaz? Ez könnyedén megtörténhet a részvénypiacon is.
Az első visszajelzések negatívak, és egyben azonnaliak is.
És ezek a visszajelzések kézzelfoghatóak;
vagy megoldották a feladatot, vagy nem.
A másik, különválasztva az azonnaliságtól,
a negatívtól, a kézzelfoghatótól,
az a kontrolláltság érzete.
Tehát, hogy önök a felelősek a döntéseikért.
Mit csinálnak?
A kihagyott lehetőségre gondolnak.
Azt mondják: Tudod mit? A másik teát kellett volna választani.
(Nevetés)
A döntésük megkérdőjelezése
csökkenti a magabiztosságukat, hogy képesek helyesen dönteni,
hogy képesek teljesíteni, teljesíteni abban az értelemben is,
hogy képesek megoldani a rejtvényeket.
Ezért aztán kisebb energiát fektetnek be, kevesebb feladatot oldanak meg,
és kevésbé lesznek kedvezőek a kilátásaik a másik csoporthoz viszonyítva.
Ha jobban meggondoljuk, ez történik az orvosi esetnél is.
Igaz? Amikor a páciens a vezetőülésben van,
kevesebb energiát visz bele, vagyis kevésbé tartja magát fitten,
fizikálisan aktívan, hogy képes legyen siettetni a gyógyulási folyamatot,
ami pedig ajánlott lenne. Önök valószínűleg nem ezt tennék.
Így aztán vannak olyan alkalmak, szembesülve az INCA-val,
ahol a visszacsatolás azonnali, negatív és kézzelfogható,
és ahol megvan a felelősség érzete,
amikor sokkal jobban járnak, ha az utasülést választják,
és valaki mást tesznek a vezetőülésbe.
Egy komor megjegyzéssel
kezdtem.
Egy vidámabbal szeretném befejezni.
Ez most már öt éve történt, egy kicsivel több is mint öt éve,
és a jó hír az, hogy Istennek hála,
a daganat azóta teljesen eltűnt.
Szóval minden jól végződött,
de egy dolgot még nem említettem meg.
Még a kezelés korai szakaszában
a feleségem és én eldöntöttük, hogy az utasülést választjuk.
És ez óriási különbség volt,
már a lelki békénket illetően,
úgyhogy képesek voltunk kizárólag az ő gyógyulására összpontosítani.
Hagytuk, hogy az orvosok hozzák meg az összes döntést,
hogy ők foglalják el a vezető ülést.
Köszönöm.
(Taps)