Takže v tejto oáze inteligencie TED
stojím dnes večer pred vami
ako expert na vláčenie ťažkých vecí po studených miestach.
Väčšinu svojho dospelého života vediem polárne expedície
a minulý mesiac sme s kolegom Tarkom L'Herpiniereom
dokončili najambicióznejšie podujatie, o aké som sa kedy pokúsil.
Cítim sa, ako keby som sa zrazu ocitol tu na pódiu
po štyroch mesiacoch uprostred ničoho,
plných nadávok a hromženia.
Viete si predstaviť, že tento prechod nebol úplne plynulý.
Jeden zaujímavý vedľajší účinok je,
že moja krátkodobá pamäť je z toho celkom mimo.
Napísal som si preto poznámky,
aby som počas týchto 17 minút príliš nehromžil a nenadával.
Je to moja prvá prednáška o tejto expedícii.
Nepôjde síce o sekvenovanie génov ani konštrukciu vesmírneho teleskopu,
no je to príbeh o tom, ako sme vydali zo seba všetko, aby sme dokázali to,
čo nikto pred nami.
Snáď si v ňom nájdete niečo na zamyslenie.
Bola to cesta, expedícia do Antarktídy.
Na najchladnejší, najveternejší, najsuchší a najvyššie položený kontinent.
Fascinujúce miesto. Obrovský svetadiel.
Má dvakrát väčšiu rozlohu ako Austrália.
Je veľký ako Čína s Indiou dohromady.
Medzi nami, v týchto dňoch
som sa tu stretol so zaujímavým javom.
Astronaut Chris Hadfield toto asi zažije na TED-e až o niekoľko rokov.
Ide o konverzácie ako:
„Fíha, Antarktída. Paráda.
S manželom sme tam boli na zájazde s Lindbladom na výročie svadby.“
Alebo: „Super! Bol si tam na maratóne?“
(smiech)
V skutočnosti to bolo ako 69 maratónov po sebe za 105 dní.
Bezmála 3 000 kilometrov pešo z antarktického pobrežia
k južnému pólu a zasa späť.
Touto cestou sme prekonali rekord
najdlhšej polárnej výpravy bez leteckej podpory o viac než 600 kilometrov.
(potlesk)
Pre vás z oblasti zálivu
bolo by to, ako ísť po vlastných odtiaľto z Vancouveru do San Francisca,
potom sa otočiť a vrátiť sa naspäť.
Táto túra bola teda dlhá
a veľmi výstižne to zhrnuli
na stránkach uznávaného magazínu Business Insider Malaysia.
[Dvaja bádatelia zavŕšili polárnu výpravu, ktorú naposledy nikto neprežil.]
Chris Hadfield hovoril veľmi výrečne o strachu,
o šanci na úspech a vlastne o šanci na prežitie.
Z deviatich ľudí v dejinách, ktorí sa vydali na túto cestu pred nami,
ani jeden nedošiel až na pól a späť,
pričom piati z nich zahynuli.
Toto je kapitán Robert Falcon Scott.
Bol vedúcim ostatnej podobnej výpravy.
Scott a tiež jeho rival Sir Ernest Shackleton
v priebehu jedného desaťročia
viedli súperiace expedície s cieľom dosiahnuť po prvý raz južný pól,
vytýčiť a zmapovať vnútrozemie Antarktídy,
územie, ktoré sme vtedy poznali menej
ako povrch Mesiaca,
lebo ten sme mohli pozorovať teleskopmi.
Antarktída bola ešte pred storočím z väčšej časti neznáma.
Niektorí ten príbeh poznáte.
Scottova posledná expedícia Terra Nova v roku 1910
sa začala ako masívne obliehanie.
Scott mal veľký tím ľudí, mal poníkov,
psy a benzínové traktory,
ktoré zanechávali zásoby jedla a paliva vo vopred určených bodoch.
Po nich Scottov cieľový päťčlenný tím postupoval smerom k pólu,
odkiaľ sa mal potom na lyžiach vrátiť na pobrežie.
Scott a jeho ľudia
dosiahli južný pól v januári roku 1912
a tam zistili, že ich predbehla nórska skupina pod vedením Roalda Amundsena
s použitím psích záprahov.
Scottov tím šiel nakoniec pešo.
A viac ako sto rokov túto výpravu nikto nedokončil.
Všetkých päť členov na spiatočnej ceste zahynulo.
Posledných desať rokov
som si často kládol otázku prečo?
Ako to, že tento výkon nikto neprekonal?
Scottova skupina prešla pešo 2 500 kilometrov.
Tomuto sa odvtedy nikto ani nepriblížil.
Je to zatiaľ najvyššia méta ľudskej vytrvalosti
a ľudského úsilia; najťažší športový výkon
v najdrsnejších klimatických podmienkach na Zemi.
Ako keby od roku 1912
nikto neprekonal rekord v maratóne.
A, samozrejme, istá zvláštna a predvídateľná kombinácia zvedavosti,
tvrdohlavosti a zrejme aj pýchy
ma priviedla k myšlienke, že práve mne by sa to mohlo podariť.
Na rozdiel od Scottovej expedície, my sme boli len dvaja.
Vyrazili sme z antarktického pobrežia v októbri minulého roku.
A všetko sme si ťahali sami na saniach.
Tento postup Scott nazýval „ľudský záprah“.
Keď hovorím o ceste pešo odtiaľto do San Francisca a späť,
ide vlastne o ťahanie čohosi, čo váži len o chlp viac
ako najťažší hráč amerického futbalu.
Naše sane na začiatku vážili
samostatne po 200 kíl.
Toľko ťahal najslabší Scottov poník.
Dosahovali sme vtedy asi 0,8 kilometra za hodinu.
Jeden z dôvodov, prečo sa na takú výpravu žiaden človek nevydal
viac ako sto rokov,
môže byť, že sa na to nenašiel nikto dostatočne hlúpy.
A hoci nemôžem tvrdiť, že sme objaviteľmi
ako za čias kráľa Eduarda VII.,
nepomenúvali sme nové pohoria a nemapovali neznáme údolia,
myslím si, že sme predsa len vstúpili na neznáme územie z ľudského hľadiska.
Ak v budúcnosti objavíme mozgové centrum,
ktoré sa aktivizuje, keď človek sám seba preklína,
nebudem ani trochu prekvapený.
Počuli ste už, že priemerný Američan trávi 90 percent času vnútri.
My sme takmer štyri mesiace boli stále vonku.
A tiež sme nevideli zapadnúť slnko.
Celých 24 hodín bolo vidno.
Životné podmienky boli úplne sparťanské.
Spodnú bielizeň som si prezliekol trikrát za 105 dní
a s Tarkom sme spolu bývali na 9 štvorcových metroch celty.
Zato sme mali techniku, o akej sa Scottovi ani nesnívalo.
Každý večer sme naživo blogovali zo stanu cez laptop
a prispôsobený satelitný vysielač.
Všetko fungovalo na slnečnú energiu,
na stane sme mali flexibilný fotovoltaický panel.
Písanie bolo pre mňa dôležité.
Ako malého chalana ma inšpirovala dobrodružná literatúra o objaviteľoch
a myslím, že tento týždeň sme tu všetci videli
význam a silu rozprávania príbehov.
Mali sme síce najnovší výstroj,
ale fakt je, že sme museli čeliť
rovnakým ťažkostiam ako Scott,
teda počasiu a tomu, čo Scott nazýval „glide“, či „kĺzanie“,
miera trenia saní na snehovom povrchu.
Najnižšia pocitová teplota za veterného počasia bola -70°
a väčšinu cesty bola nulová viditeľnosť,
voláme to biela tma.
Absolvovali sme výstup a zostup
Beardmoreovým ľadovcom, jedným z najväčších a najnebezpečnejších.
Je dlhý skoro 180 kilometrov a väčšinu povrchu tvorí takzvaný modrý ľad.
Ako vidíte, je to krásny, ligotavý, oceľovo tvrdý ľadovec
pokrytý tisíckami trhlín.
Tieto praskliny môžu mať hĺbku aj 60 metrov.
Lietadlo tu nedokáže pristáť,
takže technicky bolo riziko najväčšie
práve vtedy, keď šanca na záchranu bola takmer nulová.
Južný pól sme dosiahli po 61 dňoch chôdze
s jednodennou prestávkou pre zlé počasie,
a, nerád to hovorím, bolo to určité sklamanie.
Na južnom póle je stála americká základňa
Amundsen-Scott South Pole Station.
Majú tam pristávaciu plochu aj jedáleň,
majú horúcu sprchu,
poštu, obchod pre turistov
a basketbalové ihrisko, ktoré slúži aj ako kino.
Zmenilo sa to tam.
A navyše sú tam celé kopy odpadu.
Je síce úžasné,
že človek dokáže žiť 365 dní v roku
na hamburgeroch, horúcej sprche a filmoch,
no zdá sa, že je z toho hŕba prázdnych kartónových škatúľ.
Na tejto fotke vidíte
niekoľko hektárov smetí,
ktoré čakajú na odvoz.
Ale na póle je aj naozajstná zemská os
a my sme k nej prišli po vlastných, bez pomoci,
podpory zvonka, najťažšou trasou,
1 500 kilometrov v rekordnom čase
a ťahali sme najťažší náklad doposiaľ.
A keby sme odtiaľ odleteli domov,
čo by bolo nanajvýš rozumné,
moje rozprávanie by v tomto okamihu
skončilo nejako takto:
Keď máte okolo seba tých správnych ľudí, správne vybavenie a technológiu,
a keď máte dostatočnú vieru v seba a dostatok odhodlania,
všetko je možné.
Lenže my sme sa vydali späť
a až teraz to začalo byť zaujímavé.
Vysoko na Antarktickej náhornej plošine
vo výške 3 000 metrov bolo veľmi veterno, chladno a sucho a boli sme vyčerpaní.
Prešli sme vzdialenosť 35 maratónov
a boli sme iba v polovici.
Samozrejme, mali sme záchrannú sieť
v podobe lietadiel, satelitných telefónov
a 24-hodinových signálnych zariadení, ktoré Scott nepoznal,
no pri pohľade späť,
to, čo nám malo uľahčiť život,
nám skôr umožnilo
ísť naozaj na doraz,
lavírovať na absolútnom okraji našich ľudských možností.
Naozaj skvelý spôsob, ako sa trápiť deň čo deň
až do vyčerpania a vyhladovania,
pričom ťaháte sane plné jedla.
Roky som písal sponzorom pekné reči
o posúvaní limitov ľudskej vytrvalosti,
ale v skutočnosti to tam bolo naozaj strašidelné.
Kým sme sa dostali k pólu,
zažili sme dva týždne nepretržitého protivetra, a to nás spomalilo.
Preto sme potom niekoľko dní jedli polovičné porcie.
Zásoby jedla v saniach boli obmedzené,
tak sme sa snažili pokryť celú cestu tým,
že sme znížili denný príjem kalórií na polovicu.
Dôsledkom bola u oboch prehlbujúca sa hypoglykémia,
hladina krvného cukru každý deň klesala
a rástla citlivosť na extrémny chlad.
Tarka ma jedného večera odfotil po tom,
čo som takmer zamdlel kvôli hypotermii.
Obaja sme boli viackrát podchladení. Nič také som ešte nezažil.
Bolo to vskutku pokorujúce.
Môžete si rovnako ako ja povedať,
že ste typ osoby, ktorá z boja neuteká,
že padnete s noblesou,
no hypotermia vám aj tak nedá na výber.
Stanete sa doslova neschopným.
Ako také opité batoľa.
Úbožiak.
Pamätám si, chcel som si len ľahnúť a skončiť.
Bol to ozaj veľmi zvláštny,
a prekvapujúci pocit byť takto veľmi oslabený.
A potom sa nám jedlo celkom minulo.
75 kilometrov pred prvým stanovišťom so zásobami
na spiatočnej ceste.
Založili sme 10 stanovíšť.
Doslova sme zahrabali jedlo a palivo na návrat –
išlo o palivo do variča na roztopenie snehu na vodu –
a bol som nútený rozhodnúť sa a požiadať o zásobovací let,
lietadlo s jedlom na osem dní, aby sme preklenuli toto okno.
Trvalo 12 hodín, kým doleteli z druhého konca Antarktídy.
Privolať to lietadlo bolo jedno z najťažších rozhodnutí v mojom živote.
S týmto bruchom teraz asi vyzerám ako klamár.
Za uplynulé tri týždne som pribral asi 13 kíl.
Ten veľký hlad sa mi ale zvláštne podpísal na psychike,
lebo teraz vybielim každý hotelový bufet v dosahu.
(smiech)
Ale my sme boli skutočne veľmi hladní a bolo to hrozné.
Ani na chvíľu som neľutoval, že som zavolal o pomoc,
lebo tu teraz stojím živý
a bez ujmy vám rozprávam tento príbeh.
No takáto pomoc zvonku nebola súčasťou plánu
a moje ego sa s tým stále nezmierilo.
Toto bol môj najväčší sen v živote
a takmer to bolo dokonalé.
Cestou späť k pobrežiu
sa naše mačky, tie špice na topánkach
slúžiace na pohyb po ľade,
dolámali hore na ľadovci.
Ostávalo ešte 160 kilometrov zostupu
po veľmi šmykľavom a tvrdom povrchu.
Museli sme ich opravovať skoro každú hodinu.
Pre lepšiu predstavu o tej vzdialenosti,
toto je pohľad smerom k ústiu Beardmorovho ľadovca.
Do priestoru na obzore by sa vošiel celý Manhattan.
Je to 30 kilometrov medzi vrcholmi Mount Hope a Mount Kiffin.
Nikde som sa necítil taký malý ako v Antarktíde.
Keď sme zišli k ústiu ľadovca,
zistili sme, že početné hlboké trhliny zahalil čerstvý sneh.
Jeden zo Shackletonových mužov opísal prechod takýmto terénom
ako chodenie po veľkej sklenenej streche železničnej stanice.
Prepadli sme sa nespočetne veľa ráz,
obvykle len lyžami alebo nohami.
Niekedy to bolo až celkom pod pazuchy,
ale, vďakabohu, nikdy nie hlbšie.
A pred necelými piatimi týždňami, po 105 dňoch,
sme prešli tou zvláštne neprajnou cieľovou čiarou,
pobrežím Rossovho ostrova na novozélandskej strane Antarktídy.
V popredí môžete vidieť ľad
a potom drobivé skálie.
Za nami leží neprerušená biela stopa dlhá skoro 3 000 kilometrov.
Podnikli sme doteraz najdlhšiu pešiu polárnu výpravu,
niečo, o čom som sníval desať rokov.
Keď sa obzriem za seba,
stále si stojím za všetkým,
čo som roky hovoril
o dôležitosti cieľov,
odhodlania a sebadôvery,
ale pripúšťam, že som nepomyslel na to, čo sa stane,
keď človek dosiahne ten náročný cieľ,
ktorému venoval väčšinu dospelého života.
Skutočnosť je taká, že ešte vždy premýšľam, čo s tým.
Ako vravím, napohľad veľmi nevidno, že som niekde bol.
Pribral som 13 kíl.
Mejkap asi zakrýva, že mám niekoľko bledých jaziev po omrzlinách.
Na nose, na obidvoch lícach tam, kde som mal okuliare,
ale vnútorne je zo mňa vskutku iný človek.
Úprimne,
Antarktída ma preverila a pokorila tak hlboko,
že to asi nedokážem nikdy vyjadriť slovami.
Mám čo robiť, aby som si utriedil myšlienky.
To, že som teraz tu a rozprávam,
je dôkazom, že všetci dokážeme veľké veci
vďaka ctižiadosti, vášni,
čírej tvrdohlavosti,
neochote vzdať sa,
a že keď ideme vytrvalo za svojím snom, ako tu povedal Sting,
naozaj sa splní.
Ale opakujem aj známe klišé, viete,
že cesta je dôležitejšia než cieľ.
Niečo na tom je.
Čím viac som sa približoval k cieľu,
k sutinovému, skalnatému pobrežiu Rossovho ostrova,
tým viac som si uvedomoval to najväčšie ponaučenie,
ktoré mi ťažký pochod dal:
že šťastie nie je konečná méta,
že pre nás ľudí
nemusí byť dokonalosť, o ktorej toľkí snívajú,
nikdy úplne dosiahnuteľná,
a že pokiaľ necítime uspokojenie dnes, tu a teraz, na ceste
uprostred neporiadku a námah, kde žijeme,
v nedokonalosti, v tom, čo sme nedokončili,
a v našich druhých pokusoch,
že asi nebudeme spokojní nikdy.
Veľa ľudí sa ma pýta: „A čo ďalej?“
Teraz som spokojný. Dávam sa dokopy a chodím po hotelových bufetoch.
Ale ako povedal komik Bob Hope,
cítim veľkú pokoru,
no myslím, že som silný charakter, a prekonám to. (smiech)
Ďakujem.
(potlesk)