אז כאן בנווה המדבר של האינטליגנציה שהוא טד.
אני עומד כאן לפניכם הערב
כמומחה בגרירה של חפצים כבדים במקומות קרים
אני מוביל משלחות לקוטב במהלך רוב חיי הבוגרים
ובחודש שעבר אני ושותפי טרקה לארפנייר
סיימנו את המשלחת השאפתנית ביותר שבה לקחתי חלק.
למעשה, זה מרגיש כאילו הגעתי לפה ישר
מארבעה חודשים באמצע שום מקום
שבמהלכם בעיקר נהמתי וקללתי הישר לבמה של טד.
אז אתם יכולים לדמיין לעצמכם שהמעבר הזה לא היה חלק לגמרי
אחת מתופעות הלוואי המעניינות
היא שנראה שהזיכרון לטווח קצר נעלם לחלוטין.
ולכן כתבתי לעצמי כמה הערות
בכדי למנוע נהמות וקללות במהלך 17 הדקות הבאות
זאת הפעם הראשונה שאני מדבר על המשלחת הזו,
ולמרות שאנחנו לא מפצחים את רצף הגנום או בונים טלסקופים חלליים
זהו סיפור על להשקיע את כל כולך בכדי להשיג משהו
שלא נעשה מעולם.
אני מקווה שתמצאו בזה קצת חומר למחשבה.
זה היה מסע, משלחת לאנטרטיקה,
זוהי היבשת הקרה ביותר, עם הרוחות החזקות ביותר, היבשה ביותר והגבוהה ביותר.
זה מקום מרתק. זה מקום ענק.
היא גדולה פי 2 מאוסטרליה,
זוהי יבשת שגודלה כמו הודו וסין יחד.
במאמר מוסגר, חוויתי
תופעה מעניינת במהלך הימים האחרונים,
דבר שהייתי מצפה שיקרה לכריס הדפילד בעוד כמה שנים בטד
שיחות שנשמעות בערך כך:
"או אנטארקטיקה. מגניב.
אני ובעלי היינו באנטארקטיקה עם לינדבלאד ליום הנישואין שלנו."
או," מגניב, נסעת לשם בכדי לעשות מרתון?"
(צחוק)
המסע שלנו היה למעשה 69 מרתונים אחד אחרי השני
105 ימים, מסע מעגלי של 3000 ק"מ ברגל מהחוף של אנטארקטיקה
לקוטב הדרומי ובחזרה.
בדרך, שברנו את השיא
של המסע הרגלי הארוך ביותר ביותר מ 640 ק"מ.
(מחיאות כפיים)
אלו מכם שמגיעים מאזור המפרץ,
זה היה כמו ללכת מפה לסן פרנסיסקו,
ואז להסתובב ולחזור חזרה.
אז כמו טיולי מחנאות אחרים, זה היה טיול ארוך,
זה היה טיול שסוכם בתמצתיות
בדפים המקודשים של ביזנס אינסיידר מלזיה.
["שני מטיילים סיימו משלחת לקוטב, משלחת שכל מי שהשתתף בה בעבר נהרג"]
כריס הדפילד דבר כל כך ברהיטות
על הפחד , על הסיכויים להצלחה ועל הסיכוי להישרדות.
מתוך תשעה אנשים שניסו לעשות את המסע הזה בעבר,
אף אחד לא הגיע לקוטב ובחזרה,
וחמישה מתו בתהליך.
זהו קפטן רוברט פאלקון סקוט.
הוא הוביל את הקבוצה האחרונה שניסתה את המסע הזה
סקוט והיריב שלו סר ארנסט שאקלטון,
במהלך עשור,
הובילו משלחות תוך נסיון להיות הראשונים שיגיעו לקוטב הדרומי,
בכדי לשרטט מפה של החלק הפנימי של אנטארקטיקה,
מקום שידענו עליו פחות, באותה תקופה,
מאשר פני השטח של הירח,
מכיוון שאנחנו יכולים לראות את הירח דרך טלסקופים.
אנטארקטיקה היתה, במהלך רוב המאה הקודמת, לא ממופה.
חלק מכם בטח מכירים את הסיפור.
המשלחת האחרונה של סקוט, המשלחת "טרה נובה" ב 1910,
התחילה כמשלחת ענקית בסגנון מצור.
היה לו צוות גדול שהשתמש בסוסי פוני,
כלבים, טרקטורים ממונעים,
הטמנת מספר רב של מצבורי מזון ודלק במקומות מוגדרים מראש
הכל בכדי להוביל צוות של חמישה בפיקודו של סקוט לקוטב,
לאחר ההגעה לקוטב הם יסתובבו ויתחילו מסע חזרה ברגל לחוף.
סקוט והצוות שלו
הגיעו לקוטב הדרומי בינואר 1912
רק בכדי לגלות שהם נוצחו ע"י צוות נורווגי בהובלת רואלד אמונדסן,
שהצוות שלו רכב על מזחלות כלבים.
הצוות של סקוט הלך ברגל.
ובמשך יותר ממאה שנים המסע הזה נשאר לא גמור.
כל חמשת חברי הצוות של סקוט מתו במסע חזרה.
ובמהלך העשור האחרון,
אני שואל את עצמי למה זה.
איך אתגר זה נשאר לא פתור?
הצוות של סקוט עבר 2500 ק"מ ברגל.
אף אחד אפילו לא הגיע קרוב למרחק הזה מאז.
לכן אתגר זה הוא סימן דרך ביכולת העמידות של האנושות,
בעוצמת המאמץ, בהישג האתלטי
באקלים שהוא ללא ספק הקשה ביותר בכדור הארץ.
זה היה כמו ששיא בריצת מרתון
לא ישבר מאז שנת 1912.
וכמובן שילוב מוזר של סקרנות,
עקשנות וגם יהירות
הובילו אותי למחשבה שאולי אני יכול להיות האדם שיסיים את העבודה.
שלא כמו במשלחת של סקוט אנחנו היינו רק שניים
ויצאנו מהחוף של אנטארקטיקה באוקטובר שנה שעברה,
סוחבים את הכל בעצמנו,
תהליך שסקוט קרא לו "גרירה באמצעות אדם".
כשאני אומר שזה היה כמו הליכה מפה לסן פרנסיסקו ובחזרה,
אני למעשה מתכוון שזה היה כמו לגרור משהו ששוקל יותר
משחקן הפוטבול הכבד ביותר.
המזחלות שלנו שקלו 200 קילוגרם,
או 440 פאונד כל אחת בתחילת המסע,
משקל זהה למשקל שסחבו הסוסים החלשים ביותר של סקוט.
בהתחלה, הגענו לממוצע של 1 קמ"ש.
אולי הסיבה שאף אחד לא ניסה את המסע הזה עד עכשיו,
במשך יותר ממאה שנים,
זה בגלל שאף אחד לא היה מספיק טיפש בכדי לנסות את זה.
ולמרות שאני לא יכול לטעון שהיינו חוקרים
במובן האדוארדי של המילה --
לא נתנו שמות להרים ולא מפינו עמקים לא ידועים --
אני חושב שצעדנו לתוך אזור לא ממופה בהוויה האנושית.
למיוחד, אם בעתיד יגלו שיש אזור במוח האדם
שנדלק כאשר אדם מקלל את עצמו,
אני לא אהיה מופתע.
שמעתם שהאמריקאי הממוצע מבלה 90% מזמנו במקומות סגורים.
אנחנו לא היינו במקום סגור במשך קרוב לארבעה חודשים,
גם לא ראינו שקיעה.
זה היה 24 שעות של אור יום.
תנאי החיים היו די ספרטניים.
החלפתי תחתונים 3 פעמים במהלך 105 הימים
טרקה ואני חלקנו 3 מטרים רבועים של אוהל.
היתה לנו טכנולוגיה שסקוט לא היה יכול אפילו לדמיין.
כתבנו בכל ערב בבלוג מהאוהל דרך המחשב הנייד
והיה לנו משדר לווני מיוחד,
הכל הופעל באמצעות השמש.
היה לנו פאנל סולארי על האוהל.
והכתיבה היתה חשובה לי.
כילד קבלתי השראה מספרות העוסקת בהרפתקאות ומסעות,
ואני חושב שכולנו ראינו פה השבוע
את החשיבות והכוח של סיפור סיפורים.
אז היה לנו קצת ציוד מודרני,
אבל האתגרים שסקוט התמודד איתם
היו אותם אתגרים שאיתם התמודדנו:
מזג האוויר ואתגר שאותו כינה סקוט גלישה,
כמות החיכוך בין המזחלת והשלג.
הרוח הקרה ביותר שחווינו היתה סביב המינוס 70 מעלות,
והייתה לנו ראות אפסית, מה שנקרא וויטאוט,
במהלך מרבית המסע שלנו.
הלכנו לאורכו ולרוחבו של אחד הקרחונים
הגדולים והמסוכנים ביותר בעולם, קרחון בירדמור.
אורכו 180 ק"מ, ומרבית פני השטח הם מה שנקרא קרח כחול.
אתם יכולים לראות את פני השטח היפים מנצנצים בצבע כחול פלדה
מכוסים באלפי סדקים בקרח,
חריצים עמוקים אלו בקרח יכולים להגיע לעומק של 60 מטרים.
מטוסים לא יכולים לנחות פה,
כך שהיינו בסיכון הגבוה ביותר,
בנקודה שבה הסיכוי הקטן ביותר לקבל חילוץ.
הגענו לקוטב הצפוני לאחר 61 ימים של הליכה ברגל,
עם יום אחד של הפסקה בגלל מזג אוויר גרוע,
ואני מצטער לומר שזה היה סוג של אכזבה.
יש בסיס אמריקאי קבוע,
התחנה על שם אמונדסן וסקוט הנמצאת בקוטב הדרומי.
יש להם מנחת, יש להם מכולת,
יש להם מקלחות חמות,
יש להם משרד דואר, חנות תיירים,
מגרש כדורסל שמתפקד גם כאולם קולנוע.
אז זה קצת שונה בימים אלה,
ויש להם גם דונמים של זבל.
אני חושב שזה דבר מופלא
שבני אדם יכולים להתקיים במשך 365 ימים בשנה
עם המבורגרים, מקלחות חמות ואולמות קולנוע,
אבל זה נראה שהם מייצרים המון קופסאות קרטון ריקות.
אתם יכולים לראות בצד שמאל של התמונה,
כמה דונמים של זבל
מחכה להיות מוטס החוצה מהקוטב הדרומי.
אבל יש גם עמוד בקוטב הדרומי,
ואנחנו הגענו לשם ברגל, ללא עזרה,
ללא תמיכה, במסלול הקשה ביותר,
270 ק"מ בזמן שיא,
גוררים יותר ציוד מכל אחד אחר בהיסטוריה.
ואם היינו עוצרים שם וטסים הביתה,
מה שללא ספק היה הדבר ההגיוני לעשות,
אז ההרצאה שלי הייתה מסתיימת פה
והיא הייתה מסתיימת באופן כזה.
אם יש לך את הצוות הנכון, הכלים הנכונים, הטכנולוגיה הנכונה,
אם אתה מאמין בעצמך ונחוש מספיק,
כל דבר אפשרי.
אבל אז התחלנו את המסע חזרה,
ואז הדברים נהיו מעניינים.
גבוה על המישור הארקטי,
בגובה של 3 ק"מ, הרוח הייתה חזקה, קר מאד, יבש מאד ואנחנו היינו מותשים.
עברנו 35 מרתונים,
היינו רק בחצי הדרך,
כמובן שהיית לנו רשת ביטחון
של מטוסים וטלפונים לוויניים
ומשואות עיקוב הדולקות במהלך כל היום, שלא היו למשלחת של סקוט,
אבל במבט לאחור,
במקום לעשות את החיים שלנו לקלים יותר,
רשת הביטחון דווקא גרמה לנו
להשאיר מעט מאד מרווח ביטחון,
להפליג קרוב מאד לקצה המוחלט שלנו כבני אדם.
זוהי צורה מעודנת מאד של עינוי
להתיש את עצמך עד לשלב של רעב יום אחר יום
בזמן שאתה גורר מזחלת מלאה באוכל.
במשך שנים, אני כותב שורות חלקלקות בבקשות לחסות
על דחיפת הגבול של הסיבולת האנושית,
אבל למעשה זה היה מקום מאד מפחיד
לפני שהגענו לקוטב היו
שבועיים של רוח נגדית כמעט קבועה, רוח שהאטה אותנו.
כתוצאה מכך היו כמה ימים שאכלנו חצי מנה.
היתה לנו כמות סופית של מזון במזחלות לכל המסע,
אז ניסינו לפתור את זה ע"י
הפחתה של כמות הקלוריות הדרושה לנו בחצי.
כתוצאה מכך כמות הסוכר בדם שלנו הלכה ופחתה
כמות הסוכר בדם פחתה מיום ליום
ונהיינו רגישים יותר לקור הקיצוני.
טרקה צלם אותי בערב אחד
לאחר שכמעט אבדתי הכרה בעקבות היפותרמיה.
לשנינו היו התקפים חוזרים של היפותרמיה, משהו שלא חוויתי מעולם,
וזה אכן גרם לענווה עמוקה.
למרות שהיית רוצה לחשוב, כמו שאני חושב
שאתה מהסוג של האנשים שלא מוותר,
שתתמודד עם הקושי בגבורה,
היפותרמיה לא נותן לך הרבה ברירה.
אתה נהפך למעשה לנכה.
זה כמו להיות תינוק שיכור.
אתה נהייה פתטי.
אני זוכר שכל מה שרציתי היה לשכב ולפרוש.
זו הייתה הרגשה מוזרה, מוזרה,
וזה היתה הפתעה בשבילי להיות חלש במידה כזו.
ואז אזל לנו המזון באופן מוחלט,
75 ק"מ לפני המצבור הראשון שלנו
מצבור שהטמנו בדרך הלוך.
הטמנו 10 מצבורי מזון,
קברנו אוכל ודלק למסע שלנו חזרה --
הדלק היה עבור התנור שלנו בכדי להפוך שלג למים --
ונאלצתי לקבל החלטה לקרוא לטיסת אספקה,
מטוס שנושא מזון ל 8 ימים ולעזור לנו להתגבר על המרווח.
זה לקח להם 12 שעות להגיע עלינו מהצד השני של אנטארקטיקה.
קריאה למטוס הייתה אחת ההחלטות הקשות בחיי.
ואני נשמע קצת כמו נוכל עומד פה עם סוג של כרס.
העלתי 13 ק"ג בשלושה השבועות האחרונים.
להיות כל כך רעב הותיר אותי עם צלקת נפשית,
ולכן אני שואב את המזנון בכל מלון אליו אני מגיע.
(צחוק)
היינו ממש רעבים בצורה ממש רעה.
אני לא מתרחט שקראתי למטוס
בגלל שאני עדיין עומד פה בחיים,
עם כל האצבעות מחוברות, מספר את הסיפור הזה.
אבל לקבל עזרה חיצונית, מעולם לא הייתה חלק מהתוכנית,
וזה משהו שהאגו שלי עדיין נאבק איתו.
זה היה החלום הגדול ביותר שלי,
והוא היה כמעט מושלם.
בדרך חזרה לחוף,
נעלי הקרח שלנו -- הדוקרנים על הנעלים שלנו
שיש לנו בכדי לחצות שטח של קרח כחול--
נשברו בחלק העליון של בירדמור.
עדיין היו לנו 160 ק"מ בירידה
על קרח כחול חלקלק וקשה כאבן.
הם דרשו תיקון כמעט כל שעה.
בכדי לתת לכם תחושה של הגודל,
זהו הנוף לכיוון הפתח של קרחון בירדמור.
ניתן להכניס את כל מנהטן לרווח שרואים באופק
30 הק"מ בין הר הופ להר קאפין.
מעולם לא הרגשתי קטן כמו שהרגשתי באנטארקטיקה.
כשהגענו לפתח של הקרחון,
מצאנו שלג טרי שכסה את עשרות החריצים שבקרח.
אחד מאנשי שאקלטון תאר את חציית תוואי שטח זה
כמו הליכה על תקרת זכוכית מעל תחנת רכבת.
נפלנו יותר פעמים משאני מסוגל לזכור,
בדרך כלל רק מחליקה הרגל דרך השלג.
לפעמים שקענו כל הדרך עד הכתפיים,
אבל למזלנו לא שקענו עמוק יותר.
ולפני פחות מ 5 שבועות אחרי 105 ימים,
חצינו את קו הסיום המוזר הזה,
החוף של האי רוס בצד הניו זילנדי של אנטארקטיקה.
אתם יכולים לראות את הקרח ברקע
ואת הסלע התפורר מאחורי זה.
מאחרינו נשארו 2900 ק"מ של סימני המגלשים
עשינו את המסע הארוך ביותר לקוטב שנעשה ברגל,
משהו שחלמתי עליו יותר מעשור.
ובמבט לאחור,
אני עדיין עומד על כל הדברים
שאמרתי לאורך השנים
על החשיבות של מטרות
על נחישות וביטחון עצמי,
אבל אני מודה שלא הקדשתי מספיק מחשבה על מה יקרה
כאשר אגיע למטרה שהצבתי לעצמי
המטרה שהקדשת לה את רוב חייך הבוגרים,
ולמעשה אני עדיין מנסה להבין את זה.
כפי שאמרתי, יש מעט מאד סימנים חיצונים שעשיתי את זה.
העלתי 13 ק"ג.
קבלתי כמה צלקות ממש קטנות שבטח מכוסות עכשיו במייקאפ.
יש לי אחת על האף ואחת על כל לחי מהמקום של משקפי המגן,
אבל בפנים אני אדם אחר לחלוטין.
אם להיות כנה,
אנטארקטיקה אתגרה אותי והפכה אותי לצנוע יותר
ואני לא בטוח שאוכל אי פעם לתאר את זה במילים.
אני עדיין נאבק בכדי לחבר יחד את המחשבות שלי.
זה שאני עומד פה ומספר את הסיפור הזה
זה הוכחה שכולנו יכולים להשיג דברים גדולים,
באמצעות אמביציה, באמצעות תשוקה,
באמצעות עקשנות טהורה,
ע"י סירוב לפרוש,
אם אתה חולם על משהו מספיק חזק, כמו שאומר סטינג,
זה באמת קורה.
אבל אני גם עומד פה ואומר שאתם בטח מכירים את האמרה
שהמסע יותר חשוב מהיעד?
יש בזה משהו.
ככל שהתקרבתי לקו הסיום שלי,
קו החוף הסלעי של האי רוס,
התחלתי להבין שהשיעור הגדול
שההליכה הארוכה והקשה הזו מנסה ללמד אותי
זה ששמחה זה לא קו סיום,
שעבורנו בני האדם,
השלמות שרובנו חולמים עליה
היא דבר שאולי לעולם לא נוכל להשיג,
ואם אנחנו לא מרגישים את המשמעות כאן ועכשיו במסע שלנו
בתוך הבלגן שבו כולנו חיים,
הדברים הלא גמורים, הרשימות החצי גמורות,
הדברים שאפשר לעשות יותר טוב בפעם הבאה
אז אולי לעולם לא נרגיש את זה.
הרבה אנשים שאלו אותי , מה הדבר הבא?
נכון לעכשיו אני ממש שמח להחלים ולעמוד מול מזנונים של בתי מלון.
אבל כמו שבוב הופ אמר,
אני מרגיש מאד צנוע,
אבל אני חושב שיש לי את הכוחות הנפשיים להלחם בזה. (צחוק)
תודה.
(מחיאות כפיים)