Això és sobre un racó ocult del mercat laboral.
És el món de la gent que necessita treballar de forma ultraflexible,
si és que han de treballar.
Penseu, per exemple,
en algú que té una malaltia recurrent però impredictible,
o algú que té cura d'un adult dependent,
o un pare amb un fill que necessita cures especials.
La seva disponibilitat per treballar pot ser com
"Unes horetes avui.
Potser podré treballar demà, però encara no sé si podré ni quan".
I és extraordinàriament difícil per aquesta gent
de trobar el treball que tan sovint necessiten desesperadament.
La qual cosa és una tragèdia perquè hi ha empresaris
als quals els aniria bé fer servir equips de gent local molt flexible
contractada només quan aquella persona vol treballar.
Imagina que portes un cafè.
És migdia, el local s'està omplint.
Tindràs una hora punta de dinar molt ocupada.
Si poguessis aconseguir dos treballadors extra durant 90 minuts
per començar en una hora,
ho faries, però haurien de ser fiables, introduïts en el funcionament del teu cafè.
Haurien d'estar disponibles a preus molt competitius.
Haurien de ser recrutables en el pròxim minut.
En realitat cap agència de recrutament vol tenir entre mans aquest tipus de negoci,
pel que t'hauràs d'arreglar, amb manca de personal.
I no només passa amb els proveïdors de menjar, també amb hotelers, minoristes,
i qualsevol que proveeixi serveis al públic o negocis.
Hi ha tot tipus d'organitzacions que poden fer servir aquests grups de gent molt flexible,
possiblement ja un cop saben com funciona la feina.
En aquest nivell del mercat laboral,
el que necessites és un espai de mercat per hores lliures.
Existeixen. Així és com funcionen.
En aquest exemple, una companyia distribuidora ha dit:
tenim una comanda urgent que hem de treure del magatzem demà al matí.
Mostra'ns tothom que estigui disponible.
Ha trobat 31 treballadors.
Tothom en aquesta pantalla està veritablement disponible a aquestes hores concretes demà.
Tots ells es poden contactar a temps per a aquesta feina.
Tots ells han definit les condicions en què acceptaran contractacions.
I aquesta contractació està dins de tots els paràmetres per a cadascun d'ells.
I tots ells compleixen amb la legalitat fent aquesta contractació.
Per descomptat, estan tots entrenats per treballar en magatzems.
En pots seleccionar tants com vulguis.
Són de múltiples agències.
S'ha calculat la tarifa per cada persona per a aquesta contractació específica.
I s'està controlant la seva fiabilitat.
Les persones de la fila superior són els que s'han demostrat fiables.
És probable que siguin més cars.
En una visió alternativa d'aquest grup de gent local molt flexible
hi ha una companyia d'investigació de mercat
i ha iniciat al voltant de 25 persones locals per fer entrevistes al carrer.
I tenen una nova campanya. La volen fer la setmana que ve.
I estant buscant quantes de les persones que han iniciat
estaran disponibles cada hora la setmana que ve.
I llavors decidiran quan fer les entrevistes al carrer.
Però hi ha quelcom més que es pugui fer
per aquest racó de mercat laboral?
Perquè ara mateix hi ha tanta gent
que necessita qualsevol oportunitat econòmica que pugui aconseguir.
Fem-ho com una cosa personal.
Imagineu una dona jove ―base de la piràmide econòmica,
poques perspectives d'aconseguir una feina―
en quina activitat econòmica es podria teòricament involucrar?
Bé, podria estar disposada a treballar hores ocasionals
en una central de trucades, en una àrea de recepció, en una sala de correu.
Podria estar interessada en proveir serveis locals a la seva comunitat:
fer de cangur, fer repartiments locals, tenir cura de mascotes.
Podria tenir béns amb què li agradaria comerciar
quan no els necessita.
Així que podria tenir un sofà-llit a la sala d'estar que voldria llogar.
Podria tenir una bicicleta, una consola de vídeo-jocs que només fa servir de tant en tant.
I potser esteu pensant ―perquè tots esteu molt conscienciats amb la web―,
sí, i estem a l'era del consum de col·laboració,
així que pot fer tot això online.
Pot anar a Airbnb per posar a la llista el seu sofà-llit,
pot anar a TaskRabbit.com i dir "Vull fer repartiments locals", etcètera.
Són pàgines web bones, però crec que podem anar un pas més enllà.
I la clau d'això és una filosofia que anomenen mercats moderns per a tothom.
Els mercats s'han tornat irrecognoscibles en els darrers 20 anys,
però només per a organitzacions al cim de l'economia.
Si ets uns corredor de Wall Street, dónes per descomptat
que vens els teus actius financers en un sistema de mercats
que identifica les oportunitats més rendibles per tu en temps real,
i ho executa en microsegons dins dels límits que has marcat.
Analitza oferta i demenda i preu
i et diu d'on ve la següent onada d'oportunitats.
Gestiona el risc de la contrapart de forma increïblement sofisticada.
Tot això amb despeses molt baixes.
Què hem guanyat a la base de l'economia
en termes de mercats en els últims 20 anys?
Bàsicament anuncis classificats amb facilitat de cerca.
Per què doncs aquesta disparitat
entre aquests mercats increïblement sofisticats al cim de l'economia
que cada cop estan xuclant més activitat i recursos
de l'economia principal per depositar-los en aquest nivell rarificat de comerç,
i el que la resta de nosaltres tenim?
Un mercat modern és més que un lloc web;
és una xarxa de llocs de mercat interoperables,
serveis administratius interns, marcs normatius,
mecanismes de liquidació, fonts de liquiditat i altres.
I quan un corredor de Wall Street entra a treballar al matí,
no escriu una llista de tots els derivats financers que vol vendre avui,
ni els publica a múltiples llocs web
per esperar que compradors potencials es posin en contacte
i comencin a negociar les condicions amb què vol comerciar.
En els primers temps d'aquesta tecnologia de mercats moderns,
les institucions financeres van calcular
com palanquejar el seu poder de compra, els seus processos administratius interns,
les seves relacions i xarxes,
per donar forma a aquests nous mercats que crearien tota aquesta nova activitat.
Van demanar als governs un marc regulador de suport,
i en molts casos el van aconseguir.
Però en l'economia,
hi ha serveis que podrien de forma similar palanquejar
una nova generació de mercats
pel benefici de tots nosaltres.
I aquests serveis…
estic parlant de coses com els mecanismes que demostren la nostra identitat,
les autoritats que atorguen llicències
i que saben què ens està permès a cadascú de nosaltres de fer legalment a qualsevol moment,
els processos pels quals resolem disputes a través dels canals oficials.
Aquests mecanismes, aquests serveis
no estan en les mans de Craigslist o Gumtree o Yahoo,
estan controlats per l'estat.
I els legisladors que estan per damunt
simplement no estan, suggereixo, pensant en com es podrien fer servir aquests serveis
per recolzar tota una nova era de mercats.
Com tothom, aquests legisladors donen per descomptat
que els mercats moderns estan reservats
a les organitzacions que són prou poderoses com per crear-los pel seu compte.
Imagineu que deixem de donar això per descomptat.
Imagineu que demà al matí el primer ministre de Gran Bretanya o el president dels Estats Units
o el líder de qualsevol altre nació desenvolupada,
es despertés i digués "Mai podré crear
tots els llocs de treball que necessito en el clima actual.
M'he de centrar en qualsevol oportunitat econòmica que pugui aconseguir pels meus ciutadans.
I per això han de poder accedir als mercats més avançats.
Com puc fer que això passi?"
I crec que veig alguns ulls en blanc.
Polítics en un projecte gran, complex i sofisticat de tecnologies de la informació?
Oh, és un desastre anunciat.
No necessàriament.
Hi ha un precedent d'un servei que fa servir tecnologia
que ha estat iniciat per polítics en molts països
i ha tingut un gran èxit:
les loteries nacionals.
Prenem Gran Bretanya com a exemple.
El nostre govern no va dissenyar la loteria nacional,
no va finançar la loteria nacional, no opera la loteria nacional.
Simplement va aprovar la Llei de Loteria Nacional i això és el que va passar.
Aquesta llei defineix com ha de ser una loteria nacional.
Especifica alguns beneficis
que l'estat només pot atorgar als operadors.
I els imposa algunes obligacions.
Pel que fa a estendre l'activitat del joc a les masses,
va ser un èxit total.
Però imaginem que el nostre objectiu
és portar nova activitat econòmica a la base de la piràmide.
Podríem fer servir el mateix model?
Crec que sí.
Imagineu doncs que els legisladors fessin un esbós d'un servei.
Anomenem-lo mercats electrònics nacionals, abreujat MEN.
Imagineu-ho com un servei públic regulat.
Equiparable al subministrament d'aigua o la xarxa de carreteres.
I és una sèrie de mercats pel comerç a petita escala
que poden ser portats per una persona o una petita empresa.
I el govern té alguns beneficis
que pot atorgar únicament a aquests mercats.
Es tracta que la despesa pública passi per aquests mercats
per comprar serveis públics a nivell local.
Es tracta d'interconnectar aquests mercats
directament amb els canals oficials més alts del territori.
Es tracta de consagrar el paper del govern com a publicista d'aquests mercats.
Es tracta de desregular alguns sectors
perquè la gent local pugui entrar-hi.
Així, els viatges en taxi en podrien ser un exemple.
I hi ha certes obligacions que haurien d'acompanyar aquests beneficis
pels operadors,
i la principal és, per descomptat,
que els operadors paguin per tot,
inclosa la interconnexió amb el sector públic.
Imagineu doncs que els operadors obtenen un rendiment
generant un recàrrec sobre cada transacció.
Imagineu que hi ha un periode de concessió
definit de potser 15 anys
en el qual poden quedar-se amb tots aquests beneficis i operar amb ells.
I imagineu que als consorcis que liciten per operar se'ls diu que
qui ofereixi el menor recàrrec percentual per cada transacció
per finançar-ho tot
obtindrà l'adjudicació.
Llavors el govern surt del marc.
Ara està en mans del consorci.
O bé crearan un munt d'oportunitats econòmiques
i n'obtindran un percentatge
o bé tot petarà,
cosa que resultarà en una bona patacada pels accionistes.
No té perquè afectar el contribuent.
I no hi hauria restriccions pels mercats alternatius.
Així que això seria només una altra alternativa
entre milions de fòrums d'Internet.
Però podria ser molt diferent,
perquè tenir accés a tots aquests serveis recolzats per l'estat
podria incentivar aquest consorci
per invertir seriosament en aquest servei.
Perquè haurien d'aconseguir un munt d'aquestes petites transaccions
per començar a obtenir rendiments.
Estem parlant de sectors com perruqueria a domicili,
lloguer de joguines, treball agrícola,
lloguer de roba, menjar a domicili,
serveis per turistes, atenció domiciliària.
Seria un món de transaccions molt petites, però molt ben informat,
perquè els mercats electrònics nacionals proporcionarien dades.
Posem el cas d'una persona local
que vol decidir si entra en el mercat de cangurs.
Potser són conscients que haurien de finançar la l'habilitació i l'entrenament
si volguessin entrar en aquest mercat.
Haurien de fer entrevistes d'avaluació amb pares locals
que volguessin un grup de cangurs.
Els val la pena?
Haurien de mirar altres sectors?
S'haurien de traslladar a una altra part del país
on hi hagués una mancança de cangurs?
Aquest tipus de dades pot tornar-se rutinari.
I aquestes dades poden ser utilitzades per inversors.
Pel que si hi ha un problema de manca de cangurs en algunes parts del país
i el problema és que ningú no es pot permetre l'habilitació i l'entrenament
un inversor ho pot pagar
i el sistema retornarà els guanys augmentats dels individus
potser durant els pròxims dos anys.
Aquest és un món de capitalisme atomitzat.
Són petits intercanvis fets per petits persones,
però està ben informat, és segur, pràctic, subjecte a poques despeses i immediat.
Hi ha estimacions que suggereixen que això podria crear
una activitat econòmica pel valor d'uns 100 milions de lliures en un dia
en un país de la mida del Regne Unit.
Us sona improbable?
Això és el que molta gent va dir sobre el turbo-comerç
en intercanvis financers fa 20 anys.
No subestimeu el poder transformador
dels mercats veritablement moderns.
Gràcies.
(Aplaudiments)