Iată fotografia unui bărbat pe care mulți ani
am plănuit să-l ucid.
E tatăl meu,
Clinton George Grant, zis și Cearcăn.
I se spune Cearcăn fiindcă are mereu pungi sub ochi.
Pe la 10 ani eu și frații mei
visam să răzuim otrava de pe hârtia de muște
ca să i-o punem în cafea,
să pisăm sticlă și să i-o presărăm în micul dejun,
să desfacem mocheta de pe scări ca să cadă și să-și rupă gâtul.
Însă, a doua zi, nu călca niciodată pe treapta cu pricina,
ieșea din casă fără să fi gustat cafeaua sau fără să mănânce ceva.
Mulți ani m-am temut că tata va muri înainte să apuc să-l ucid eu.
(Râsete)
Până când mama i-a cerut să plece și să nu se mai întoarcă,
Cearcăn fusese un căpcăun înfricoșător.
Mereu era gata să explodeze de furie,
cam ca mine, după cum observați.
Lucra noaptea la Vauxhall Motors, în Luton,
și pretindea liniște deplină în casă.
Când veneam de la școală la 15.30, ne înghesuiam în fața televizorului
și, ca niște spărgători de seifuri,
învârteam butonul de volum până abia se auzea.
Uneori, pe vremea aia, cu atâtea șâșâituri în casă,
îmi imaginam că suntem
ca un echipaj german într-un submarin de-a lungul coastelor oceanului,
în timp ce la suprafață patrula Măria Sa Cearcăn,
gata să ne torpileze la primul sunet.
Lecția a fost: „Nu atrage atenția nici în casă, nici în afara ei.”
Poate e o lecție pentru imigranți.
Trebuia să trecem neobservați, așa că nu exista comunicare între noi și Cearcăn
iar sunetul după care tânjeam,
ca atunci când ești copil și vrei când tata vine acasă să fie bucurie,
aștepți să auzi cum se deschide ușa.
Ce așteptam noi era ca ușa să se închidă, semn că a plecat și nu se mai întoarce.
Timp de trei decenii nu l-am zărit pe tata și nici el pe mine.
Nu ne-am vorbit în trei decenii,
până când, acum vreo doi ani, mi-am zis să-mi îndrept atenția spre el.
„Ești urmărit. Chiar ești. Ești urmărit.”
Era mantra lui pentru noi, copiii lui; ne tot repeta asta.
Era în anii 1970, în Luton, unde lucra la Vauxhall Motors,
el care era jamaican.
Voia să spună că tu, copilul unui imigrant jamaican,
ești urmărit, oamenii vor să știe pe ce cale o iei
și dacă te conformezi stereotipului națiunii-gazdă despre tine:
bun de nimic, leneș, menit unei vieți de infractor.
Ești urmărit, deci înșală-le așteptările!
În acest scop, Cearcăn și prietenii lui, majoritatea jamaicani,
prezentau lumii un fel de „bella figura” jamaicană:
arată lumii partea bună, fața prezentabilă.
Dacă ați văzut imagini ale celor care veneau din Caraibe prin anii '40 -'50
poate ați remarcat că mulți bărbați purtau pălării trilby.
Tradiția asta nu exista în Jamaica.
Au inventat-o când au ajuns aici.
Voiau să se prezinte așa cum doreau să fie percepuți,
așa încât felul în care arătau și numele adoptat, să-i definească.
De exemplu, „Cearcăn” e chel și are pungi sub ochi,
„Cizme Îngrijite” e pretențios la încălțăminte,
„Îngrijoratul” e mereu îngrijorat,
„Ceasul” are un braț mai lung decât celălalt,
(Râsete)
iar favoritul meu era „Haine de vară”:
ajuns aici din Jamaica prin anii 1960,
ținea să poarte costume de vară indiferent de vreme.
Studiindu-le viața, am întrebat-o pe mama ce s-a ales de „Haine de vară”?
Mi-a zis: „A răcit și a murit.”
(Râsete)
Dar oameni ca el ne-au învățat importanța stilului.
Poate au exagerat cu stilul lor,
pentru că credeau că nu sunt considerați civilizați.
Și-au transferat atitudinea sau anxietatea generației, nouă, generației următoare,
într-atât încât, copil fiind, cum auzeam vreo știre la TV sau radio,
despre cineva de culoare care comisese o crimă
– jaf, omor sau spargere –
ne indignam odată cu părinții,
pentru că acei oameni ne dezamăgeau.
Nu te reprezinți doar pe tine, ci întregul grup.
Era îngrozitor să fii nevoit să accepți
că poate și tu vei fi perceput la fel.
Acolo trebuia făcut ceva.
Tata și mulți colegi de-ai lui
transmiteau ceva, dar nu primeau răspuns.
Puteau transmite, dar nu puteau primi.
Noi trebuia să păstrăm liniștea.
Când tata ne vorbea era din adâncul minții lui.
S-au agățat de convingerea că îndoiala îi va submina.
Dar când muncesc acasă și scriu,
după o zi de scris, mă grăbesc jos,
dornic să povestesc despre Marcus Garvey sau Bob Marley
și cuvintele îmi ies pe gură ca fluturii.
Sunt așa de entuziasmat încât copiii mă opresc:
„Tati, nimănui nu-i pasă.”
(Râsete)
Dar de fapt le pasă, fac trecerea.
Cumva își găsesc drumul către tine.
Își clădesc viețile pe baza poveștilor despre a ta,
cum și eu am făcut cu părinții mei, cum poate și Cearcăn a făcut cu tatăl lui.
Asta am realizat mai clar pe când îi documentam viața,
și am înțeles zicala amerindienilor:
„Nu critica omul dacă n-ai mers în mocasinii lui”.
Studiindu-i viața, a fost ușor să descriu
viața caraibienilor în Anglia anilor 1970,
cu boluri cu fructe de plastic,
tavan din plăci de polistiren,
canapele mereu învelite în plasticul transparent în care le cumpărasem.
E mai greu de portretizat peisajul emoțional dintre generații.
Zicala veche, că înțelepciunea vine cu vârsta, nu-i adevărată.
Cu vârsta vine fațada de respectabilitate și o fațadă de adevăruri neplăcute.
Dar adevărul e că părinții mei – mama de fapt; tata s-a raliat ideii –
nu aveau încredere în educația de stat.
Ascultați cum vorbesc.
Au hotărât să mă trimită la o școală privată.
Dar tata lucra la Vauxhall Motors.
E greu să plătești o școală privată și să hrănești o armată de copii.
Când mă duceam la școală pentru examenul de admitere
și tata i-a spus preotului – era o școală catolică –
că vrea „heducație” mai bună pentru băiat, (head: „cap”)
dar el, tata,
nu era în stare să ia foc, darămite un examen.
Ca să-mi plăteasca școala a trebuit să facă niște lucruri dubioase.
Tata a plătit școala vânzând clandestin, la colț de stradă.
Lucrurile s-au complicat pentru că tata...
Apropo, asta nu era mașina lui, ar fi vrut el, dar avea un Mini hodorogit,
Fiind un jamaican venit în țara asta, n-a avut niciodată carnet de conducere,
n-a avut niciodată asigurare sau vinietă sau ITP.
Zicea: „Știu să conduc. La ce-mi trebuie aprobarea statului?”
Era complicat când ne oprea poliția, și ne oprea cam des.
Mă impresiona modul în care vorbea cu poliția.
Îl promova imediat pe polițist:
plutonierul Bloggs devenea inspectorul Bloggs în conversație
și ne făcea semn să plecăm, fericit.
Tata făcea cum se spune în Jamaica: „Fii deștept și fă pe prostul.”
Dar dădea și impresia că era minimalizat, inferior polițistului
– aveam 10 ani, înțelegeam asta – dar era și ambivalență față de autorități.
Pe de-o parte autoritatea era batjocorită,
dar pe de alta, i se arăta respect.
Caraibienii ăștia se supuneau orbește autorităților,
contrastant și ciudat cumva,
pentru că imigranții sunt oameni curajoși: își părăsesc casele.
Tata și mama au părăsit Jamaica și au călătorit 6000 km,
și totuși călătoria i-a infantilizat.
Erau timizi și la un moment dat ordinea naturală s-a inversat,
copiii devenind părinți ai părinților lor.
Aveau un plan pe 5 ani: să muncească, să strângă ceva bani și să se întoarcă.
Dar din 5 s-au făcut 10 ani, 10 au devenit 15,
și fără să-ți dai seama, schimbi tapetul, iar atunci știi că o să rămâi aici.
Chiar dacă părinții credeau că vor fi aici temporar
noi copiii, știam că jocul s-a terminat.
Cred că simțeau că sunt nevoiți
să renunțe la idealurile pentru viața pe care o visau.
Realitatea era foarte diferită.
La fel și cu încercarea lor de a-mi oferi o educație.
Au început procesul, dar tata nu a continuat.
A rămas să mă educe mama
și, vorba lui George Lamming,
mama mi-a fost tată.
Chiar și în absența lui, mantra veche a rămas: „Ești urmărit.”
Grija asta exagerată duce la anxietate, încât chiar după mulți ani,
cercetând de ce atât de mulți tineri de culoare
sunt diagnosticați cu schizofrenie – de 6 ori mai mult decât ar fi normal –
nu m-a surprins să aud psihiatrul spunând:
„Oamenii de culoare sunt educați în paranoia.”
Mă întreb ce-ar spune Cearcăn.
Acum și eu am un băiat de 10 ani,
și m-am gândit la Cearcăn și am pornit în căutarea lui.
Era în Luton, avea acum 82 de ani,
nu-l văzusem de peste 30 de ani.
Când a deschis ușa, am văzut un omuleț
cu ochi zâmbitori și jucăuși, care zâmbea.
Nu-l mai văzusem zâmbind și eram foarte derutat.
(Râsete)
Ne-am așezat – avea un prieten din Caraibe la el, depănând amintiri –
tata mă privea ca și cum aș putea dispărea în mod miraculos,
la fel cum am apărut.
I-a zis prietenului său:
„Băiatul ăsta și cu mine avem o legătură profundă,
foarte, foarte profundă.”
Dar eu n-am simțit-o, iar dacă totuși exista un puls,
era foarte slab sau inexistent.
M-am simțit atunci ca și cum sunt examinat pentru rolul de fiu al lui tata.
Când mi-a apărut cartea, a primit recenzii bune în ziare naționale,
dar în Luton lumea nu citește The Guardian, ci Luton News.
În Luton News s-a scris despre carte un articol cu titlul:
„Cartea care ar putea pune capăt unei rupturi de 32 de ani.”
Am înțeles că ar putea reprezenta prăpastia dintre generații,
dintre cei ca mine și generația tatălui meu,
dar tradiția de a scrie memorii sau biografii în Caraibe, nu există.
Există tradiția să nu vorbești de ale tale în public.
Am acceptat titlul, gândindu-mă că poate
va genera conversații pe care nu le-am purtat niciodată.
Poate va închide prăpastia dintre generații.
Ar putea fi un instrument de vindecare.
Începusem să simt că tata ar vedea cartea
ca pe un act de devotament filial.
M-am înșelat amarnic!
Pe Cearcăn îl rodea ceea ce lui i se părea
o expunere publică a defectelor lui.
Îl rodea că l-am trădat.
S-a dus la ziar a doua zi cerând dreptul la replică.
Și i s-a acordat, cu titlul:
„Cearcăn își ia revanșa”
A fost o poveste strălucită a trădării mele.
Nu mai eram fiul lui.
Considera că i-am compromis onoarea și nu putea să permită asta.
Trebuia să își recupereze demnitatea și așa a făcut.
Chiar dacă inițial am fost dezamăgit, am ajuns să-i admir atitudinea.
Încă avea sânge în vine, la 82 de ani.
Dacă asta însemna să ne întoarcem la încă 30 de ani de tăcere,
tata ar fi spus: „Dacă așa e, așa să fie!”
După jamaicani nu există fapte,
ci doar interpretări.
Toți ne spunem acele versiuni ale faptelor pe care le putem accepta cel mai ușor.
Fiecare generație construiește un edificiu pe care nu vrea sau nu-l poate dezasambla.
Dar scriind despre versiunea mea, interpretarea începea să mi se schimbe
și mă detașam de ea.
Nu-l mai uram pe tata.
Nu mai voiam să moară sau să-l omor
și mă simțeam eliberat,
mult mai liber decât mă simțisem vreodată.
Mă întrebam dacă eliberarea aceasta i-o puteam transfera și lui.
În această primă reuniune
mi-am dat seama că am foarte puține poze
cu mine când eram mic.
Ăsta sunt eu, la 9 luni.
În fotografia originală Cearcăn, tata, mă ținea în brațe,
dar când s-au despărțit ai mei,
mama l-a excizat din toate aspectele vieții noastre.
A luat foarfecele și l-a tăiat din toate fotografiile.
Timp de ani de zile mi-am spus că adevărul fotografiei ăsteia
e că sunt singur, fără sprijin.
Dar o poți privi și altfel.
Fotografia asta are potențialul unei reuniri,
potențialul de a fi reunit cu tata.
În dorința de a fi ținut în brațe de tata, l-am pus eu pe el în lumină.
În prima reuniune au existat momente incomode și tensionate
și ca să reducem tensiunea ne-am hotărât să mergem la o plimbare.
Plimbându-ne, mi-am dat seama că mă întorceam la a fi copil,
chiar dacă acum eram mult mai înalt, aveam cu vreo 30 cm mai mult decât tata,
el încă era un om mare și încercam să țin pasul cu el.
Mi-am dat seama că mergea ca și cum era sub observație
dar i-am admirat mersul.
Mergea ca un bărbat de partea învinsă în finala Cupei Angliei,
urcând scările să primească medalia de condoleanță.
Exista demnitate în înfrângere.
Mulțumesc. (Aplauze)