Az emberi szem számára az éjszakai világ egy alaktalan, szürke vászon.
Sok éjszakai állat azonban gazdag és változatos világot lát,
tele részlettel, alakokkal és színekkel.
Mégis mi különbözteti meg a molylepkéket az emberektől?
A molylepkék és más éjszakai állatok azért látnak éjszaka,
mert szemük úgy fejlődött, hogy ellensúlyozza a fény hiányát.
Minden szem, akár éjjellátó, akár nem,
a retina fényérzékelő sejtjei segítségével érzékeli a fény részecskéit,
melyeket fotonoknak nevezünk.
A fényérzékelő sejtek ezután információt szolgáltatnak a fotonokról
más, a retinában és az agyban található sejteknek.
Az agy megszűri ezt az információt, és arra használja,
hogy képet alkosson a környezetről, melyet a szem lát.
Minél erősebb a fény, annál több foton éri a szemet.
Egy napsütéses napon,
több mint százmilliószor annyi foton érhető el a szem számára,
mint amennyi egy felhős, hold nélküli éjszakán.
Fotonokból nemcsak kevesebb van sötétben,
hanem az is kevésbé megbízható, hogyan érik el a szemet.
Emiatt a fényérzékelő sejtek által gyűjtött információ
időről időre változik,
ahogy a megalkotott kép minősége is.
Megpróbálni észlelni a véletlenszerűen érkező fotonok ritka szóródását a sötétben
a legtöbb nappali állat szemének nehézséget okoz.
De az éjszakai lények számára ez csupán alkalmazkodás kérdése.
Az egyik ilyen alkalmazkodás a méret.
A koboldmakinak például mindkét szeme akkora, mint az agya,
így neki van az összes emlős között a legnagyobb szeme a fejéhez képest.
Ha mi emberek ilyen agy-szem aránnyal bírnánk, grépfrút méretű szemünk lenne.
A koboldmaki méretes szemei nem azért ilyenek, hogy cukibb legyen,
hanem hogy a lehető legtöbb fényt gyűjtsék.
A nagyobb szemeknek nagyobb nyílásai, azaz pupillái lehetnek,
illetve nagyobb lencséi,
melyek révén több fény összpontosulhat a fényérzékelő sejteken.
Míg a koboldmakik hatalmas kukucskálóval fürkészik az éjszakai tájat,
addig a macskák ugyanezt világító szemmel teszik.
A macskák szeme a tapetum lucidum nevű szerkezettől világít,
mely a fényérzékelő sejtek mögött található.
Ez a szerkezet kristályokat tartalmazó tükörszerű sejtrétegekből épül fel,
melyek visszaverik a beérkező fényt a fényérzékelő sejtek irányába
és a szemből kifelé.
Ennek eredménye a kísérteties ragyogás,
mely a fényérzékelőknek újabb esélyt ad fotonok észlelésére.
Valójában ez a rendszer ihlette az utakon használt mesterséges macskaszemeket.
Ezzel szemben a varangyosbékák a lassúsághoz alkalmazkodtak.
Akkor is képesek képet alkotni,
ha minden fényérzékelőt csak egyetlen foton ér másodpercenként.
Ezt olyan fényérzékelőkkel érik el,
melyek az emberénél 25-ször lassabbak.
Tehát a varangyok négy másodpercig gyűjthetnek fotonokat,
és így sokkal többet tudnak gyűjteni adott vizuális időtartam alatt,
mint a mi szemünk.
Ennek hátránya, hogy a varangyok nagyon lassan reagálnak,
mivel minden negyedik másodpercben kapnak csak friss képet.
Szerencsére ahhoz alkalmazkodtak, hogy lomha zsákmányra vadásszanak.
Emellett rovaroktól is zsong az éjszaka,
például szenderektől,
melyek még egy csillagfényes éjszakán is színesnek látják kedvenc virágaikat.
Ezt meglepő húzással érik el –
vizuális érzékelésük részletektől mentes.
Agyuk csoportokba gyűjti a szomszédos fényérzékelőktől jövő információkat,
így minden egyes csoport fotonészlelése magasabb,
mint az egyes fényérzékelőké.
De a fényérzékelők csoportosítása miatt a kép részletei elvesznek,
mivel az apró részletekhez fényérzékelők aprólékos hálózata szükséges,
melyben mindegyik egy apró pontból gyűjti a fotonokat.
A trükk, hogy egyensúlyt találjanak a fotonszükséglet
és a részletek elvesztése között, és megtalálják virágaikat.
A szemek akár lassúak, hatalmasak, csillogók vagy durvák,
e biológiai változások kombinációja adja
az éjszakai állatok különleges látási képességét.
Képzeljük el, milyen lenne a szemükön át megtapasztalni a világot,
mely akkor ébred, mikor a Nap lenyugszik.