לעיניים האנושיות, העולם בלילה הוא בד אפור נטול צורה.
הרבה חיות ליליות, מצד שני,
חוות עולם עשיר ומגוון שמלא פרטים, צורות וצבעים.
אז מה מבדיל בין עשים לאנשים?
עשים והרבה חיות ליליות אחרות רואות בלילה
כי העיניים שלהם מותאמות לפצות על חוסר האור.
כל העיניים, בין אם ליליות או לא,
תלויות בקולטני אור ברשתית כדי לגלות חלקיקי אור,
שידועים כפוטונים.
קולטני האור מעבירים את המידע בנוגע לפוטונים האלה לתאים אחרים
ברשתית ובמוח.
המוח עובר על המידע ומשתמש בו כדי לבנות תמונה
של הסביבה שהעין קולטת.
ככל שהאור חזק יותר, יותר פוטונים פוגעים בעין.
ביום שמשי,
זמינים לעין פי 100 מיליון יותר פוטונים (או יותר)
מאשר בלילה מעונן ללא ירח.
ולא רק שיש פחות פוטונים בחשכה,
אלא הם גם פוגעים בעין בדרך פחות אמינה.
זה אומר שהמידע שקולטני האור אוספים
ישתנה עם הזמן,
כמו גם איכות התמונה.
לעיני רוב החיות היומיות,
קשה לנסות לזהות בחושך את התפזרות הפוטונים הדלילה.
אבל ליצורי לילה, זה פשוט עניין של התאמה.
אחת ההתאמות האלו היא גודל.
לדוגמא, קופיף הרפאים, שעיניו גדולות כמו המוח שלו,
בעל העיניים הכי גדולות יחסית לגודל הראש, מכל החיות.
אם לאנשים היה את אותו יחס עין למוח, העיניים שלנו היו בגודל של אשכוליות.
אבל הארובות המוגדלות של הקופיף לא התפתחו כדי שיהיה חמוד יותר,
אלא כדי לאסוף הכי הרבה אור שאפשר.
לעיניים גדולות יותר יש פתחים גדולים יותר, שנקראים אישונים,
ועדשות גדולות יותר,
מה שמאפשר ליותר אור להתמקד על הקולטנים.
בעוד קופיפים יכולים לסרוק את הסצנה הלילית עם העיניים הענקיות שלהם,
חתולים משתמשים בעיניים זוהרות כדי לעשות אותו הדבר.
העינים של חתולים זוהרות בגלל מבנה שנקרא טפטום לוסידום
שיושב מאחורי קולטני האור.
המבנה הזה עשוי משכבות של תאים דמויי מראה שמכילים גבישים
ששולחים אור נכנס שקופץ חזרה לקולטני האור
והחוצה מהעין.
זה גורם לזוהר המוזר,
וגם נותן לקולטני האור הזדמנות שנייה לזהות פוטונים.
למעשה, המערכת הזו נתנה השראה לעיניי חתולים מלאכותיות בהן אנחנו משתמשים בכבישים.
קרפדות מצד שני, הותאמו לעיבוד איטי.
הן יכולות ליצור תמונה
אפילו כשפוטון בודד פוגע בכל קולטן אור בודד בשניה.
הן משיגות את זה עם קולטני אור
שאיטיים פי 25 מאלה האנושיים.
זה אומר שקרפדות יכולות לאסוף פוטונים למשך של עד ארבע שניות,
מה שמאפשר להן לאסוף הרבה יותר מהעיניים שלנו
בכל זמן מסויים.
החיסרון הוא שזה גורם לקרפדות להגיב מאוד לאט
כי הן מקבלות תמונה מעודכנת רק כל ארבע שניות.
למרבה המזל, הן התרגלו לחפש טרף אטי.
בינתיים, הלילה מלא חרקים,
כמו רפרף ההרדוף,
שיכול לראות את הפרחים האהובים עליו בצבע, אפילו בלילה מואר ירח.
הם משיגים את זה בצורה מפתיעה -
נפתרים מפרטים בתפישה הראייתית שלהם.
מידע מקולטני אור שכנים נאסף במוח שלהם,
אז קליטת הפוטונים של כל קבוצה גדולה יותר
יחסית לתאים בודדים.
עם זאת, לקבץ קולטני אור גורם לאיבוד פרטים בתמונה,
כי פרטים עדינים דורשים רשת עדינה של קולטני אור,
כל אחד מזהה פוטונים מנקודה אחת קטנה בחלל.
הטריק הוא לאזן את הצורך בפוטונים עם אובדן הפרטים
ועדיין למצוא פרחים.
בין אם עיניים הן איטיות, עצומות, זוהרות או גסות,
השילוב של ההתאמות הביולוגיות
הוא שנותן לחיות ליליות את כוחות הראייה היחודיים שלהן.
דמיינו איך זה היה לראות דרך עיניהן
את העולם שמתעורר כשהשמש יורדת.