אני מגלה עולמות תת-ימיים.
ליתר דיוק אני צוללנית מערות.
בילדותי רציתי להיות אסטרונאוטית,
אבל כילדה צעירה בקנדה, אפשרות זו לא הייתה פתוחה בפני.
אבל מסתבר, שאנו יודעים הרבה יותר על החלל החיצון
מאשר אנו יודעים על רשת המעברים התת-ימיים הקיימים על הפלנטה שלנו,
דם החיים של אמא אדמה.
אז החלטתי לעשות משהו עוד יותר יוצא דופן.
במקום לחקור את החלל החיצון,
רציתי לחקור את נפלאות החלל הפנימי.
אז הרבה אנשים יאמרו לכם
שצלילת מערות היא אחד התחומים המסוכנים ביותר שיש.
כהמחשה, דמיינו את עצמכם כאן בחדר זה,
אם פתאום נופל חושך מוחלט,
והמשימה היחידה שלכם היא למצוא את היציאה,
לעיתים בשחייה במרחב הפתוח,
ולעיתים בשחייה מתחת לכסאות,
תוך מעקב אחר כבל מנחה דק
והסתמכות מוחלטת על מערכת בלוני החמצן שתספק לכם אויר לנשימה.
ובכן, זהו מקום עבודתי.
אבל מה שאני רוצה ללמד אתכם היום
הוא שעולמנו אינו סלע מוצק אחד גדול.
הוא יותר כמו ספוג.
אני יכולה לשחות מבעד להרבה מהחורים שבספוג כדור הארץ,
ובחורים שאינני יכולה לשחות,
צורות חיים אחרות וחומרים אחרים יכולים לעשות את המסע הזה בלעדי.
וקולי הוא זה שהולך ללמד אתכם
על החיים בתוך תוכי כדור הארץ.
לא היה ברשותי עותק של מדריך טיולים
כשהחלטתי להיות האדם הראשון שיבצע צלילת מערות בתוך הקרחונים של אנטרקטיקה.
בשנת 2000, זה היה העצם הנייד הגדול ביותר על פני כדור הארץ.
הוא התנתק ממדף הקרח רוס,
ואנחנו נסענו לשם בכדי לחקור את האקולוגיה בקצה מדף הקרח
ולחפש אחר צורות חיים המתקיימות מתחת לפני הקרח.
השתמשנו בטכנולוגיה של מיחזור חמצן.
היא מאוד דומה לטכנולוגיה שבה משתמשים להליכה בחלל החיצון.
טכנולוגיה זו מאפשרת לנו לצלול עמוק יותר
משיכולנו להעלות על הדעת לפני 10 שנים.
אנחנו משתמשים בגזים מיוחדים,
ואנו יכולים לבצע גיחות של עד 20 שעות מתחת לפני המים.
אני עובדת עם ביולוגים.
מסתבר שמערות הן מקום מושבן של צורות חיים מדהימות,
מינים שלא הכרנו בקיומם לפני כן.
חלק גדול מצורות חיים אלה חיות בדרכים יוצאות דופן.
הן חסרות צבע ולעיתים אף נטולות עיניים,
ויצורים אלה הם גם בעלי תוחלת חיים גבוהה מאוד.
למען האמת, יצורים השוחים במערות אלו כיום
מזוהים עם המאובנים
מהתקופה שלפני הכחדות הדינוזאורים.
אז דמיינו לעצמכם: אלו הם דגי דינוזאור קטנים.
מה הם יכולים ללמד אותנו על אבולוציה ועל הישרדות?
כשמביטים על יצור כדוגמת הרמיפדיה הזו השוחה בצנצנת,
יש לה שיני ארס ענקיות.
היא למעשה יכולה לתקוף יצור הגדול פי 40 מגודלה שלה ולהרוג אותו.
אם היתה בגודל של חתול בית,
היתה זו החיה המסוכנת ביותר על כדור הארץ.
והיצורים האלו חיים במקומות מדהימים,
כמו המערה הזו לדוגמה, שהיא מאוד צעירה,
לעומת החיות העתיקות הגרות בה.
איך הן הגיעו לשם?
אני גם עובדת עם פיזיקאים,
והם מתעניינים לעיתים קרובות בשינויי האקלים ברחבי העולם.
הם יכולים לקחת סלעים מהמערות,
ולפרוס אותם לשם התבוננות בשכבות שלהן.
ממש כמו טבעות בגזע עץ,
והם יכולים ללכת לאחור בזמן
וללמוד על אקלים כדור הארץ בתקופות זמן שונות.
הקטע האדום שאתם רואים בתמונה זו
זה למעשה אבק ממדבר הסהרה.
הוא הוסע על ידי הרוח, מעל לאוקיינוס האטלנטי.
והונחת על אדמת האי אבאקו שבבהאמס על ידי הגשם.
הוא חלחל דרך האדמה
והושקע בסלעים שבמערות אלה.
וכשמתבוננים בשכבות של סלעים אלה ניתן להבחין בזמנים
שבהם האקלים על פני כדור הארץ היה מאוד מאוד יבש,
וכך ניתן ללכת לאחור מאות אלפי שנים.
פלאוקלימטולוגים גם מתעניינים
בגובה פני הים על פני כדור הארץ בתקופות שונות.
כאן בברמודה, אני והצוות שלי
בצענו את הצלילה המאויישת העמוקה ביותר שהתבצעה באזור,
ובצלילה חיפשנו אחר מקומות
בהם המים בגובה פני הים השאירו את חותמם על קו החוף
מאות מטרים מתחת לגובה הנוכחי של פני הים.
אני גם עובדת עם פלאונטולוגים וארכיאולוגים
במקומות כמו מקסיקו, בהאמס ואפילו קובה.
במערות, אנו מחפשים אחר שרידים ארכיאולוגים ושלדים.
והם מספרים לנו הרבה
על התושבים הקדמונים באזורים אלו.
אבל הפרוייקט האהוב עלי מכל היה לפני יותר מ-15 שנה,
כשהייתי חלק מצוות שיצר את המפה התלת מימדית המדוייקת הראשונה
של אזור תת קרקעי.
המכשיר שאני סוחבת איתי כאן במערה
בעצם יצר את המודל התלת מימדי תוך כדי תנועה.
השתמשנו גם ברדיו עם תדירות אולטרה נמוכה
כדי לשדר לפני השטח את מיקומנו המדוייק במערה.
אז שחיתי מתחת לבתים ובתי עסקים ואולמות באולינג ומגרשי גולף,
ואפילו מתחת לסניף מסעדת ״סוני ברביקיו״.
די מדהים... ומה שלמדתי מכך הוא
שכל דבר שאנו עושים על פני כדור הארץ
יחזור אלינו דרך מי השתייה.
המים שלנו לא באים רק מנהרות, אגמים ואוקיינוסים,
אלא קיימת רשת מים תת קרקעית עצומה המחברת את כל אלו יחד,
זהו מקור מי השתייה של כולנו.
וכאשר נבין את טיב היחסים בין האנשים לבין המים התת קרקעיים שלנו
ולבין כל מקורות המים על כדור הארץ,
אז נוכל לעבוד על הבעיה
החשובה ביותר כפי הנראה במאה הנוכחית.
אז אף פעם לא זכיתי להפוך לאסטרונאוטית שתמיד רציתי להיות
אבל המכשיר הזה שעוצב על ידי דר׳ ביל סטון, כן יהפוך להיות אסטרונאוט.
הוא בעצם שינה תדמית.
הוא כעת רובוט-אוטונומי שיכול לשחות בעצמו,
בעל בינה מלאכותית,
ושהמטרה הסופית שלו היא להגיע לירח של יופיטר - אירופה
ולחקור את האוקיינוסים התת קרקעיים תחת פני השטח הקפואים שלו.
וזה די מדהים.
(מחיאות כפיים)