În 1815, erupția Muntelui Tambora a cufundat părți ale lumii în întuneric,
marcând o perioadă sumbră ce a ajuns să fie cunoscută ca „Anul fără vară”.
Atunci când Mary și Percy Shelley au ajuns la casa Lordului Byron de pe Lacul Geneva,
și-au petrecut mare parte din vacanță înăuntru.
Pentru amuzament, Byron și-a provocat prietenii versați în literatură:
Cine poate să scrie cea mai înfricoșătoare poveste de groază?
Acest lucru i-a dat o idee tinerei de 18 ani, Mary.
În următoarele luni, ea va plăsmui povestea lui Frankenstein.
Deși înfățișările populare sugerează o figură verde care geme,
acela nu este monstrul lui Mary Shelley.
De fapt, în carte, Frankenstein se referă la creatorul monstrului fără nume,
Dr. Victor Frankenstein.
Lupta dintre creator și creatură este atât de tensionată
încât cele două s-au contopit în imaginația noastră colectivă.
Înainte să citești sau să recitești textul original,
mai sunt câteva lucruri bine de știut despre Frankenstein
și despre cum a ajuns să capete înțelesuri multiple.
Cartea urmărește încercarea zadarnică a doctorului de a dărui și susține viață.
El își construiește monstrul bucată cu bucată din materie moartă
și prin electricitate îl transformă în ființă conștientă.
Însă, după terminarea experimentului, este îngrozit de rezultat și fuge.
Dar timpul și spațiul nu sunt suficiente să-l alunge pe monstrul abandonat
și povestea se transformă într-o urmărire înspăimântătoare între cei doi.
Shelley și-a subintitulat povestea de groază
„Prometeul Modern”,
făcând referire la mitul grecesc al titanului Prometeu
care a furat focul de la zei și l-a dat omenirii.
Astfel a oferit oamenilor cunoaștere și putere,
dar pentru perturbarea status quo-ului,
Prometeu a fost înlănțuit de o stâncă și devorat de vulturi pe vecie.
Prometeu s-a bucurat de o reapariție în literatura din Perioada Romantică
din secolul al XVIII-lea.
Mary era o romantică proeminentă
și împărtășea aprecierea mișcării pentru natură, emoție și puritatea artei.
La doi ani după ce Mary a lansat „Frankenstein”,
Percy a reimaginat tragedia lui Prometeu în drama sa în versuri,
„Prometeu descătușat”.
Romanticii foloseau aceste referiri la mitologie
pentru a sugera puritatea lumii antice în contrast cu modernitatea.
În general, ei priveau știința cu suspiciune,
și „Frankenstein” este una din primele povești ce avertizează
împotriva inteligenței artificiale.
Pentru Shelley, teroarea nu era supranaturală,
ci născută într-un laborator.
În plus, textul este presărat cu elemente gotice.
Genul gotic e caracterizat de neliniște,
decoruri stranii,
grotesc,
și teama de a fi dat uitării,
elemente ce pot fi observate în „Frankenstein”.
Dar această orori își aveau originea și în trauma personală.
Textul e plin de referiri la viața lui Shelley.
Născută în 1797, Mary a fost fiica lui William Godwin și Mary Wollstonecraft.
Amândoi erau figuri intelectuale radicale,
și cartea mamei sale, „O revendicare a drepturilor femeii”,
este un text feminist esențial.
Aceasta a murit în urma complicațiilor provocate de nașterea lui Mary.
Mary era bântuită de moartea mamei sale
și mai târziu a avut la rândul ei parte de probleme legate de naștere.
A rămas însărcinată în urma fugii sale cu Percy la vârsta de 16 ani,
dar bebelușul a murit la scurt timp după naștere.
Din patru sarcini, doar unul din copiii lor a supraviețuit.
Unii critici au corelat această tragedie cu temele explorate în „Frankenstein”.
Shelley descrie nașterea ca fiind atât creativă, cât și distructivă
și monstrul devine o oglindire desfigurată a ciclului natural al vieții.
Astfel, monstrul întruchipează coruperea naturii de către doctorul Frankenstein
în căutarea gloriei.
Acesta este defectul său fatal, sau „hamartia”.
Complexul lui Dumnezeu este evident în citatul:
„Viața și moartea mi se par hotare ideale pe care le voi trece primul
ca să revărs un torent de lumină asupra lumii noastre întunecate."
Deși realizează ceva incredibil,
se joacă cu focul riscându-și propria etică.
Această decizie are un ecou de-a lungul romanului,
plin de referiri către foc și imagistică punând în contrast lumina și întunericul.
Aceste momente nu sugerează doar scânteia focului lui Prometeu,
dar și puterea ideilor radicale de a revela părți sumbre ale vieții.