Peștii au dat de necaz.
Populația de cod de pe coasta de est a Canadei, s-a prăbușit în anii 1990,
pescuitul recreativ și comercial intensiv
a decimat populațiile de pești grouper Goliath din sudul Floridei,
iar majoritatea populațiilor de ton au scăzut cu mai mult de 50%,
tonul roșu din sudul Atlanticului fiind aproape de dispariție.
Acestea sunt doar câteva dintre multele exemple.
Pescuitul în exces are loc pretutindeni.
Cum s-a întâmplat asta?
Când unii se gândesc la pescuit,
se imaginează relaxându-se într-o barcă și scoțând cu răbdare captura zilei.
Dar pescuitul industrial modern, genul care ne umple rafturile din magazin,
pare mai mult un război.
De fapt, tehnologiile pe care le folosesc au fost create pentru război.
Radarul,
sonarul,
elicopterele
și avioanele de interceptare
sunt folosite pentru a ghida navele industriale către bancurile de pești.
Șiruri lungi cu sute de cârlige și năvoade imense
adună cantități uriașe de pește, împreună cu alte specii,
precum păsări marine, broaște țestoase și delfini.
Peștii sunt încărcați în bărci gigantice,
dotate cu facilități de congelare și procesare rapidă la bord.
Toate aceste tehnologii ne-au permis să prindem pește la o adâncime mai mare
și mai departe în larg decât până atunci.
Iar pe măsură ce distanța și adâncimea de pescuit au crescut,
a crescut și varietatea de specii pe care le vizăm.
De exemplu, codul patagonian nici nu sună nici nu arată foarte apetisant.
Pescarii l-au ignorat până spre sfârșitul anilor '70,
când a fost „rebrenduit” și vândut în SUA unor bucătari-șef ca biban de mare,
în ciuda faptului că era o specie de cod.
Curând a apărut în piețele din toată lumea,
iar acum este o delicatesă.
Din păcate, acești pești de adâncime nu se reproduc
mai repede de vârsta de cel puțin 10 ani,
făcându-i extrem de vulnerabil la pescuitul în exces
când puietul e prins înainte să aibă șansa să depună icre.
Și preferințele și prețul consumatorului pot avea efecte dăunătoare.
De exemplu, supa de înotătoare de rechin e considerată o așa delicatesă
în China și Vietnam
încât înotătoarea a devenit cea mai profitabilă parte din rechin.
Asta face ca mulți pescari să-și umple bărcile cu înotătoare,
lăsând în urmă milioane de rechini morți.
Problemele nu se limitează la cod și rechini.
Aproape 31% din populația globală de pește este pescuită în exces,
iar 58% sunt pescuiți la nivelul maxim de sustenabilitate.
Peștii sălbatici nu se pot reproduce pe cât de repede sunt consumați
de 7 miliarde de oameni.
Pescuitul afectează și ecosisteme mai mari.
Creveții sălbatici sunt prinși cu năvoade de mărimea unui teren de fotbal,
trase de-a lungul fundului oceanului,
perturbând sau distrugând habitatele de acolo.
Captura e adesea doar 5% creveți.
Restul este captură accidentală, animale nedorite aruncate moarte înapoi în apă.
Iar cultura de creveți nu stă mult mai bine.
Buldozerele excavează manglierii ca să facă loc fermelor de creveți,
privând comunitățile de pe coastă de protecția împotriva furtunilor,
filtrarea naturală a apei,
iar peștii de habitat de creștere a puietului.
Cum ar fi dacă le-am da o pauză peștilor și i-am lăsa să-și revină?
Protecția poate lua multe forme.
În apele naționale, guvernele pot impune limite
privind modul cum, când, unde și cât de mult se pescuiește,
cu restricții pentru anumite vase și echipamente.
Practici dăunătoare, precum pescuitul cu traul, pot fi interzise complet,
iar noi putem stabili rezerve marine unde e interzis pescuitul
pentru a ajuta ecosistemele să se refacă.
Mai există un rol privind conștientizarea de către consumator și boicoturile
pentru a reduce risipa,
ca în cazul aripioarei de rechin,
și adoptarea unor practici mai sustenabile în industria pescuitului.
Intervențiile din trecut au ajutat populații epuizate de pește să-și revină.
Sunt multe soluții.
Cea mai bună abordare pentru fiecare pescărie trebuie să aibă la bază știința,
respectul pentru comunitățile locale ce se bazează pe ocean
și pentru pești și animale sălbatice.
Iar apoi trebuie impuse reguli.
Este adesea nevoie și de colaborare internațională,
deoarece peștilor nu le pasă de granițele noastre.
Trebuie să punem capăt pescuitului în exces.
Ecosistemele,
siguranța alimentară,
slujbele,
economiile
și culturile de coastă depind de asta.