הדגים בצרות.
אוכלסיית הבקלה לחופי מזרח קנדה התמוטטה בשנות ה-90,
דיג למסחר ולהנאה
השמיד אוכלוסיות לוקוס בדרום פלורידה,
ורוב אוכלוסיות הטונה הצטמצמו ביותר מ-50%,
כשכחולות הסנפיר בדרום האטלנטי נמצאות על סף הכחדה.
אלו רק כמה דוגמאות מני רבות.
דיג יתר מתרחש בכל העולם.
איך זה קרה?
כשחלק מהאנשים חושבים על דיג,
הם מדמיינים שיט רגוע על סירה והעלאה סבלנית בחכה של שלל היום.
אבל דיג מסחרי מודרני, הסוג שממלא את מדפי הסופרים,
נראה יותר כמו מלחמה.
למעשה, הטכנולוגיות בהן הוא משתמש פותחו למלחמה.
רדאר,
סונאר,
הליקופטרים,
ומטוסי תצפית
כל אלה מנחים ספינות-מפעל לעבר להקות דגים מדולדלות.
חוטים ארוכים עם מאות קרסים, או רשתות ענק,
אוספים כמויות אדירות של דגים, יחד עם מינים אחרים,
כמו ציפורי ים, צבים ודולפינים.
הדגים מועלים לספינות ענק,
שעליהן מקפיאים מהירים ומתקני עיבוד.
כל הטכנולוגיות האלו איפשרו לנו ללכוד דגים בעומקים גדולים יותר
ובמרחקים גדולים יותר מאי פעם.
ויחד עם התרחבות מרחקי ועמקי הדיג,
התרחב גם מגוון הדגים שאנו מנסים ללכוד.
לדוגמה, דג השן הפטגוני לא נשמע או נראה טעים.
ודייגים התעלמו ממנו עד שלהי שנות ה-70.
אז הוא מותג מחדש ושווק לשפים בארצות הברית כלברק צ'יליאני,
למרות שהוא למעשה סוג של בקלה.
במהרה הוא צץ בשווקים בכל העולם
והיום נחשב למעדן.
למרבה הצער, דגי המים העמוקים האלה לא מתרבים
לפחות עד גיל עשר,
ולכן הם מאוד פגיעים לדיג יתר,
כשהצעירים נלכדים לפני שהספיקו להשריץ.
גם לטעם הצרכנים ולמחירים יכולים להיות השפעה הרסנית.
לדוגמה, מרק סנפירי כריש נחשב לכזה מעדן בויאטנם וסין,
שהסנפיר הפך לחלק הרווחי ביותר בכריש.
זה מוביל לכך שהרבה דייגים ממלאים את הסירות שלהם בסנפירים
ומשאירים מאחור מיליוני כרישים מתים.
הבעיות אינם רק נחלתם של דגי שן וכרישים.
כמעט 31% מאוכלוסיות הדגים בעולם נמצאות בדיג יתר,
ו-58% נוספים נמצאות ברמת הדיג המקסימלית לקיימות.
דגי בר לא יכולים להתרבות באותה מהירות בה 7 מיליארד איש אוכלים אותם.
דיג משפיע גם על מערכות אקולוגיות רחבות יותר.
חסילוני בר נלכדים בדרך-כלל בגרירת רשתות בגודל מגרש כדורגל
לאורך קרקעית האוקיינוס,
והן מפריעות והורסות סביבות מחיה על קרקעית הים.
מה שהן לוכדות כולל בדרך-כלל מקסימום 5% חסילונים.
שאר השלל, חיות לא רצויות, נזרקות מתות חזרה.
וגידול חסילונים לאורך החוף אינו טוב בהרבה.
מנגרובים נהרסים על ידי בולדוזרים, כדי לפנות מקום לחוות חסילונים,
וכך נשדדות אוכלוסיות החוף מהגנה מסופות ומסינון מים טבעי,
ודגים נשדדים ממקומות השרצה איכותיים.
אז איך אפשר לסייע לדגים ולתת להם להתאושש?
ההגנה יכולה ללבוש פנים רבות.
במים לאומיים, ממשלות יכולות לקבוע מכסות
בנוגע לאיך, מתי, איפה, וכמה דיג מתרחש,
עם הגבלות על סוג הסירות והציוד.
מנהגים מזיקים, כמו דיג מכמורת, יכולים להיאסר לגמרי,
ואפשר להקים שמורות ימיות הסגורות לדיג לחלוטין,
כדי לעזור למערכות אקולוגיות לשקם את עצמן.
יש גם תפקיד למודעות צרכנית ולחרמות להפחתת מנהגים בזבזניים,
כמו הסרת סנפירים מכרישים,
ולדחיפת תעשיות דיג למנהגים יותר מקיימים.
התערבויות בעבר הצליחו לעזור לאוכלוסיות דגים חלשות להשתקם.
יש הרבה פתרונות.
הגישות הטובות ביותר לכל דגה חייבות להישקל על בסיס מדעי,
כבוד לקהילות מקומיות שמסתמכות על האוקיינוס,
ולדגים כחיות בר.
ואז חייבים לאכוף את החוקים.
לעיתים קרובות נדרש גם שיתוף פעולה בינלאומי
כי לדגים לא אכפת מגבולות.
אנחנו צריכים לשים קץ לדיג יתר.
מערכות אקולוגיות,
בטחון תזונתי,
עבודות,
כלכלות,
ותרבויות חופיות, כולן תלויות בזה.