Imaginați-vă că faceți o călătorie foarte lungă, de 19 ore cu mașina,
până la Disney World,
cu doi copii pe bancheta din spate.
La 15 minute după plecare,
legile imutabile ale naturii dictează
că veți fi întrebați:
„Am ajuns?”
(Râsete)
Mai răspundeți negativ la această întrebare
de cel puțin o sută de ori,
dar în final ajungeți.
Aveți o călătorie minunată, extraordinară.
Conduceți iarăși 19 ore până acasă.
Dar când ajungeți acolo,
vă așteaptă poliția.
Vă acuză de o crimă
care a avut loc pe când erați în Florida.
Le spuneți tuturor și oricui e dispus să vă asculte:
„N-am făcut-o eu!
Nu aveam cum.
Eram cu Mickey, Minnie și copiii!”
Dar nimeni nu vă crede.
În final, sunteți arestați,
judecați,
condamnați
și încarcerați.
Petreceți 25 de ani la închisoare,
până când apare cineva și dovedește --
are dovezi care demonstrează --
că erați, de fapt, în Florida
când a fost comisă crima.
Bun.
Sunt profesor de drept la Harvard
și, în ultimii ani, am lucrat la eliberarea
unor oameni nevinovați
care fuseseră condamnați pe nedrept;
oameni ca Jonathan Fleming,
care și-a petrecut 24 de ani și 8 luni în pușcărie
pentru o crimă petrecută în Brooklyn, New York,
pe când el era la Disney World
cu copiii.
De unde știm asta?
Pentru că, atunci când a fost arestat,
printre posesiunile sale, în buzunarul de la spate
avea o chitanță,
o chitanță datată,
ce dovedea că fusese la Disney World.
Acea chitanță a ajuns în dosarul poliției,
o copie a fost pusă în dosarul procurorului,
dar nimeni nu i-a dat-o apărătorului din oficiu.
De fapt, nimeni n-a știut că există.
A stat acolo vreo 20 de ani.
Echipa mea s-a uitat prin dosar și a găsit-o,
am făcut restul investigației
și ne-am dat seama că altcineva era autorul crimei.
Dl. Fleming era la Disney World,
iar acum a fost eliberat.
Să vă mai dau câteva detalii.
Acum vreo trei ani, m-a sunat procurorul districtual din Brooklyn
și m-a întrebat dacă aș fi interesat să creez un program numit
„unitatea de revizuire a condamnărilor”.
Am acceptat.
O unitate de revizuire a condamnărilor e, practic, o unitate a procuraturii
în care se analizează cazurile din trecut
pentru a stabili dacă nu s-au făcut greșeli.
În primul an,
am găsit cam 13 condamnări greșite,
cu oameni care erau încarcerați de zeci de ani
și i-am eliberat pe toți.
A fost cel mai mare număr din istoria statului New York.
Programul continuă încă
și a ajuns la 21 de eliberări:
21 de persoane care au petrecut mult timp după gratii.
Așadar, dați-mi voie să vă povestesc despre alți câțiva dintre oamenii
cu care am interacționat în cadrul acestui program.
Unul dintre ei e Roger Logan.
Dl. Logan era la închisoare de 17 ani
și mi-a trimis o scrisoare.
Era un text simplu, în care spunea, pe scurt,
„D-le profesor Sullivan, sunt nevinovat. Mi s-a înscenat totul.
Vă puteți uita la cazul meu?”
La prima vedere, cazul părea simplu,
dar cercetările mele dovediseră
că aceste cazuri cu autorul identificat de un singur martor
sunt predispuse erorilor.
Nu însemna că era nevinovat,
dar merita să ne uităm mai îndeaproape la cazurile de acest tip.
Așa am și făcut.
Lucrurile erau destul de simple.
Martora a spus că a auzit un foc de armă,
a fugit la clădirea vecină, s-a întors
și l-a văzut pe dl. Logan.
Bărbatul a fost judecat, condamnat și a stat închis aproape 17 ani.
Dar exista un singur martor, așa că ne-am uitat mai bine la caz.
Am trimis câțiva oameni la fața locului și am descoperit ceva ciudat.
Ca s-o spunem în mod politicos,
nici Usain Bolt n-ar fi putut alerga de unde spunea martora că fusese
până în locul celălalt.
Înțelegeți?
Deci știam că nu poate fi adevărat.
Nu însemna că omul nostru era nevinovat,
dar știam că ceva era în neregulă cu martora.
Am parcurs dosarul
și am găsit o hârtie cu un număr
care arăta că martora avea cazier.
Am revăzut 20 de ani de dosare neinformatizate
pentru a înțelege despre ce era vorba
și am aflat, până la urmă,
că martora oculară era în pușcărie
atunci când a spus că a văzut cele întâmplate.
Bărbatul a petrecut 17 ani în spatele gratiilor.
Ultima relatare este despre doi băieți,
Willie Stuckey și David McCallum.
Aceștia au fost arestați la 15 ani,
iar condamnarea le-a fost anulată după 29 de ani.
În cazul lor,
din nou, lucrurile păreau clare la prima vedere.
Cei doi mărturisiseră.
Dar cercetările mele au dovedit că mărturisirile juvenile
în absența părinților
sunt predispuse la erori.
Iar dovezile ADN au confirmat acest lucru de mai multe ori.
Așa că ne-am uitat mai bine.
Am analizat mărturisirea
și am observat
că exista un amănunt acolo
pe care băieții n-ar fi putut să-l cunoască.
Singurii care îl știau erau polițiștii și procurorii.
Ne-am dat seama ce se întâmplase, de fapt:
cineva le-a spus să declare asta,
Nu știm exact cine,
care a fost responsabilul,
dar mărturisirea a fost forțată,
după câte ne-am dat seama.
Am revenit, am făcut analiza medico-legală
și am făcut o investigație completă,
descoperind că alți doi oameni,
mult mai în vârstă, de alte înălțimi și cu alte frizuri,
alți doi oameni erau autorii infracțiunii,
nu cei doi băieți.
M-am dus la tribunal în acea zi,
pentru ceea ce se numește „audiere de anulare”,
în care se renunță la o condamnare.
Am mers la tribunal; voiam să-l văd
pe dl. McCallum ieșind de acolo.
Așadar, m-am dus,
iar judecătorul a spus ceva ce magistrații spun mereu,
dar acum a avut o însemnătate specială.
După încheierea pledoariilor, a ridicat ochii și a zis:
„D-le McCallum”,
apoi a rostit cinci cuvinte minunate:
„Sunteți liber să plecați acum.”
Vă dați seama?
După aproape 30 de ani,
„Sunteți liber să plecați acum.”
Și a ieșit din sala de judecată.
Din păcate, celălalt acuzat, dl. Stuckey,
n-a avut acest privilegiu.
Vedeți, el a murit în pușcărie
la 34 de ani,
iar mama sa i-a ținut locul la acea ședință.
N-am să uit asta pentru tot restul vieții.
Stătea la masă legănându-se și spunea:
„Știam eu că puiul meu n-a făcut asta.
Știam eu că puiul meu n-a făcut asta.”
Și puiul ei n-o făcuse.
Alți doi oameni erau vinovați.
Dacă am reușit să învățăm ceva, dacă eu am învățat ceva
din această muncă de analiză a condamnărilor
este că dreptatea nu se face, pur și simplu.
Oamenii fac dreptate.
Dreptatea nu e un lucru care coboară de sus
și face totul bine.
Dacă ar fi așa, dl. Stuckey n-ar fi murit la închisoare.
Dreptatea e un lucru
făcut de oamenii de bună-credință.
E o decizie.
Dreptatea e o decizie.
Noi facem dreptatea.
Știți, partea înspăimântătoare este că,
în toate aceste trei cazuri pe care le-am descris,
ar fi fost nevoie doar de un minut,
încă un minut
pentru ca o persoană să parcurgă dosarul
și să găsească chitanța.
Doar un minut ca să analizeze dosarul, să vadă chitanța
și să i-o dea avocatului din oficiu.
Ar fi fost nevoie doar de un minut
ca un alt om să vadă mărturisirea video și să spună: „N-are cum să fie așa”.
Numai un minut.
Și poate că dl. Stuckey ar fi fost în viață azi.
Acest lucru îmi amintește de una din poeziile mele preferate.
E una pe care Benjamin Elijah Mays o recita adeseori
și o intitulase „Minutul lui Dumnezeu”.
Sună cam așa:
„Am doar un minut,
doar 60 de secunde
ce mi se acordă, și nu le pot refuza.
Nu le-am cerut, nu le-am ales.
Dar eu decid cum le folosesc.
Voi suferi dacă le pierd și voi răspunde dacă abuzez.
Doar un minut, atât e tot,
dar cu eternitatea-n joc.”
Dacă ar fi să vă dau un sfat
fiecăruia dintre voi,
iată ce aș spune:
„În fiecare zi,
în fiecare zi,
stați doar un minut în plus
și faceți dreptate.
Nu trebuie...
adică, unii oameni își dedică viețile și carierele acestui lucru,
precum avocații din oficiu,
care fac dreptate în fiecare zi.
Dar în viețile voastre profesionale, oricare ar fi ele,
opriți-vă
și faceți dreptate,
măcar puțin.
Faceți un coleg să se simtă mai bine.
Dacă auziți o replică misogină,
nu râdeți, atrageți-i atenția autorului.
Dacă cineva e trist, înveseliți-l,
un minut în plus în fiecare zi
și lumea va fi un loc extraordinar.
Vreau să vă arăt ceva.
Deasupra mea e o imagine
cu David McCallum.
E ziua în care a fost eliberat din închisoare.
După 30 de ani, a avut ocazia să-și îmbrățișeze nepoata
pe care nu putuse niciodată s-o atingă.
L-am întrebat atunci:
„Care e primul lucru pe care vreți să-l faceți?”
Iar el a spus: „Vreau doar să merg pe trotuar
fără să-mi spună nimeni unde să mă duc.”
Nu era supărat,
voia doar să meargă pe trotuar.
Am vorbit cu dl. McCallum acum vreo două săptămâni,
când am fost la New York.
Era aniversarea de doi ani
a eliberării sale.
Am vorbit,
am râs, ne-am îmbrățișat și am plâns.
Se descurcă bine.
Iar unul dintre lucrurile pe care mi le-a spus atunci
a fost că acum și-a dedicat viața
și cariera
pentru a se asigura că nimeni nu mai e închis pe nedrept.
Dreptatea, prieteni,
e o decizie.
Vă mulțumesc mult.
(Aplauze)