Să fii foarte atent la ceva: nu e chiar așa de ușor, nu?
Asta pentru că atenția noastră e atrasă de așa de multe lucruri deodată
și, de fapt, e impresionant dacă ne putem concentra pe ceva.
Mulți oameni cred că atenția se rezumă doar la lucrurile pe care ne concentrăm,
dar le cuprinde și pe cele pe care încercăm să le filtrăm.
Există două modalități de a ne îndrepta atenția spre ceva.
Prima e atenția focalizată.
Prin atenția focalizată îți îndrepți privirea spre ceva
pentru a-ți concentra atenția asupra sa.
Apoi, avem atenția defocalizată.
Prin atenția defocalizată suntem atenți,
fără însă a ne mișca ochii.
Să ne gândim la condus.
Atenția ta focalizată, direcția ochilor tăi,
se află în față,
dar atenția ta defocalizată e cea care analizează împrejurimile.
locurile la care nu te uiți direct.
Sunt un neurolog informatician
și lucrez cu interfețe cognitive creier-computer,
sau aducerea laolaltă a creierului și a calculatorului.
Ador șabloanele creierului.
Acestea sunt importante pentru noi
pentru că pe baza lor construim modele pentru calculatoare,
și bazându-se pe aceste modele,
calculatoarele pot recunoaște cât de bine ne funcționează creierul.
Și dacă nu funcționează bine,
aceste calculatoare pot fi folosite ca instrumente de asistență
pentru terapii.
Dar mai înseamnă ceva,
pentru că alegând șabloanele greșite
dăm modele greșite
și deci terapii greșite.
Nu?
În cazul atenției, faptul că putem
să ne mutăm atenția nu doar prin mișcarea ochilor,
dar și prin gândire,
face din atenția defocalizată un model interesant pentru calculatoare.
Deci am vrut să știu care sunt șabloanele undelor creierului
când privești focalizat sau nefocalizat.
Am făcut un experiment pentru asta.
În experimentul acesta, există două pătrate ce pâlpâie,
unul mai puțin intens decât celălalt.
În funcție de cel la care ești atent,
anumite părți din creier vor începe să rezoneze pe aceeași frecvență
cu cea a pâlpâielii.
Deci analizând semnalele creierului,
putem să știm exact ce privești
sau la ce ești atent.
Ca să vedem ce se întâmplă când ai o atenție focalizată,
i-am rugat pe oameni să privească direct la unul dintre pătrate
și să fie atenți la el.
În acest caz, nesurprinzător, am obsevat că cele două pătrate
apăreau în semnalele lor cerebrale
care veneau din spatele creierului,
care e zona responsabilă pentru procesarea informației vizuale.
Dar ceea ce mă interesa
era să văd ce se petrece în creier când ai o atenție nefocalizată.
Așa că acum i-am rugat pe oameni să privească în mijlocul ecranului
și fără să-și miște ochii, să fie atenți la oricare dintre pătrate.
Când am făcut asta,
am observat că ambele frecvențe ale pătratelor se regăseau în semnale,
dar, interesant,
numai unul din ele, cel la care erau atenți oamenii,
avea semnale mai puternice,
deci era ceva în creier
care procesa această informație,
iar acel lucru din creier răspundea practic de activarea lobului frontal.
Această zonă e responsabilă
pentru funcțiile cognitive superioare.
Zona frontală se pare că funcționează ca un filtru
care încearcă să lase să pătrundă doar informația cu pâlpâit corespunzător,
la care erai atent
și încearcă să inhibe informația provenită de la cel ignorat.
Capacitatea de filtrare a creierului este esențială pentru atenție,
de care unii oameni duc lipsă,
de exemplu cei cu ADHD.
Deci o persoană cu ADHD nu poate inhiba acești distractori
și de aceea nu se pot concentra un timp îndelungat pe un singur lucru.
Dar dacă această persoană
ar putea juca un anumit joc video
cu creierul său conectat la calculator
și apoi să își antreneze singur creierul
ca să inhibe elementele care distrag?
ADHD e numai un exemplu.
Putem folosi aceste interfețe cognitive creier-computer
pentru multe alte domenii cognitive.
Au trecut doar câțiva ani
de când bunicul meu a suferit un infarct și a rămas complet mut.
Ne înțelegea pe toți, dar nu ne putea răspunde,
nici măcar în scris pentru că era analfabet.
Așa că a murit în tăcere.
Îmi amintesc că mă gândeam atunci:
Cum ar fi să avem un computer care ar putea vorbi pentru el?
Acum, după ani de lucru în acest domeniu, îmi dau seama că ar fi posibil.
Imaginați-vă dacă am putea găsi tiparele undelor cerebrale
când oamenii se gândesc la imagini sau litere,
cum litera A generează un tipar diferit de unde cerebrale
față de litera B și așa mai departe.
Ar putea un calculator cândva să vorbească pentru cei ce nu pot?
Cum ar fi dacă un calculator
ne-ar putea ajuta să înțelegem gândurile cuiva în comă?
Nu am ajuns încă acolo,
dar fiți foarte atenți.
În curând o vom face.
Mulțumesc.
(Aplauze)