Mitt jobb är att besöka framtiden.
Inte bara en framtid
utan olika versioner av framtiden.
Jag hämtar med mig bevis från dem så att du kan uppleva dem idag.
Jag är något av en framtidens arkeolog.
Under åren har jag hämtat med mig saker
som en ny art av syntetiskt framtagna bin,
en bok med namnet "Pets as Protein",
en maskin som kan göra dig rik genom att sälja dina genetiska data,
en sockerdriven lampa
och en dator som odlar mat.
Okej, jag reser väl inte på riktigt till framtiden - ännu.
Men min man Jon och jag tillbringar mycket tid med
att tänka på och bygga upp olika framtidsvisioner i vår studio.
Vi söker konstant svaga signaler,
dessa frön av framtida möjligheter.
Sedan följer vi dessa möjligheter ut i framtiden och ställer frågan:
Hur skulle det kännas att leva i den här framtiden?
Vad skulle vi se, höra eller till och med andas?
Vi genomför experiment, bygger prototyper, tar fram objekt,
förverkligar delar av dessa framtider
för att göra dem konkreta och påtagliga
så att du verkligen kan känna inverkan
av dessa framtida möjligheter, här och nu.
Mitt jobb är inte att förutspå framtiden.
Det är att bygga verktyg,
verktyg som kan koppla samman vår nutid och våra framtida jag
så att vi blir aktiva deltagare i skapandet av den framtid vi vill ha;
en framtid som fungerar för alla.
Så hur ser vårt arbete ut?
Nyligen jobbade vi på ett projekt med namnet Drone Aviary
där vi ville utforska
hur det skulle vara att leva med drönare i våra städer.
Drönare som kan se saker vi inte kan se,
åka till ställen vi inte kan ta oss
och som gör det allt mer självständigt.
För att förstå tekniken
måste vi själva bygga drönarna.
Så vi byggde flera olika drönare i vår studio.
Vi gav dem namn, funktioner och sedan flög vi dem -
men inte utan motgångar.
Delar lossnade,
GPS-signaler avbröts
och drönare kraschade.
Men bara genom dessa experiment
kunde vi konstruera en mycket konkret och empirisk del
av en möjlig framtid.
Låt oss nu besöka denna framtid.
Föreställ er att vi lever i en stad med drönare som denna.
Vi kallar den Nattväktaren.
Den patrullerar på gatorna, och kan ses om kvällarna och nätterna.
Först irriterade sig många av oss på dess låga, monotona hummande.
Men snart, som med mycket annat, blev vi vana vid det.
Tänk om du kunde se världen genom dess ögon?
Märk hur den konstant registrerar alla invånare i grannskapet;
den registrerar barnen som spelar fotboll på det bollfria området
och markerar dem som lagstadgade otyg.
(Skratt)
Och se hur den skingrar gruppen av tonåringar
med hot om ett autonomt utfärdat domstolsföreläggande.
Så har vi den här enorma flytande skivan som heter Madison.
Dess bländande närvaro är så stark
att jag inte kan dra min blick från den.
Men det känns som att varje gång jag ser den,
vet den lite mer om mig,
att den visar dessa Brianair-reklamer åt mig
som om den visste om semesterresan jag planerar.
Jag vet inte om det är en aning roande
eller väldigt påträngande.
Tillbaka till nutiden.
Vi lärde oss mycket av den här framtiden.
Inte bara om hur dessa maskiner fungerar,
men hur det skulle vara att leva tillsammans med dem.
Även om drönare likt Madison och Nattväktaren,
i dessa former,
inte är verklighet ännu,
finns de flesta delarna av en drönarframtid redan i vår vardag idag.
Till exempel,
igenkänningssystem för ansikten finns överallt -
i våra telefoner, till och med i våra termostater
och i kameror på stan.
De registrerar allt vi gör,
från att snegla på en reklam till att delta i en demonstration.
Systemen finns här
och ofta förstår vi inte hur de fungerar
och vilka följder de kan få.
Och vi ser detta överallt:
Svårigheten i att föreställa sig
hur följderna av våra handlingar idag påverkar vår framtid.
2016 hade vi en folkomröstning i Storbritannien, där jag bor,
där folket skulle rösta för eller emot
Storbritanniens utträde ur EU,
i folkmun kallad "Brexit".
Snart efter att resultaten klarnat
myntades ordet "Bregret"
(Skratt)
som beskrev folk som röstat för Brexit som en protest,
utan att de övervägt de möjliga följderna.
Detta glapp är tydligt i många väldigt enkla saker.
Låt oss säga att du går ut på en drink.
Sedan bestämmer du dig för att ta ett par till.
Du vet att du kommer att må dåligt nästa morgon,
men du kontrar det med:
"Mitt framtida jag får ta hand om det."
Men som vi inser följande morgon,
ditt framtida "du" är du.
När jag växte upp i Indien på 70-80-talet
fanns en allmän känsla
av att framtiden både skulle och kunde planeras.
Mina föräldrar var tvungna att planera några av de enklaste sakerna.
När de ville installera en telefon i huset
måste de beställa den och sedan vänta -
vänta i nästan fem år innan den till slut installerades.
(Skratt)
Och om de ville ringa sina föräldrar som bodde i en annan stad
var de tvungna att beställa ett rikssamtal
och sedan vänta i timmar eller dagar.
Plötsligt kunde telefonen ringa klockan två på morgonen,
och vi sprang upp från sängarna och samlades kring telefonen,
skrikande in i den, för att diskutera våra liv
mitt på natten.
I dagens värld känns det ibland som om allt sker för snabbt.
Så snabbt att det kan vara svårt för oss
att skapa en bild av vår plats i historien.
Det leder till en överväldigande känsla av osäkerhet och ångest,
och därför bara låter vi framtiden hända oss.
Vi får inte kontakt med framtida "jag".
Våra framtida "jag" är främlingar
och framtiden är ett främmande land.
Men det är den inte;
den utvecklas rakt framför oss,
skapad av våra handlingar idag.
Vi är framtiden
och därför är det viktigare än någonsin förut
att vi kämpar för den framtid vi verkligen vill ha.
I vårt arbete har vi lärt oss
att det bästa sättet att genomföra förändringar
är att låta människor direkt, konkret och emotionellt uppleva
framtida följder av sina handlingar idag.
Tidigare i år bjöd Förenta Arabemiraternas regering in oss för att hjälpa dem
att utforma landets energistrategi
fram till år 2050.
Med hjälp av regeringens ekonometriska data
skapade vi en stor stadsmodell och visualiserade olika framtider i den.
Medan jag inspirerat höll på att guida en grupp statstjänstemän
och delegater från energibolag genom en av våra hållbara framtider
i vår modell,
sade en av deltagarna till mig:
"Jag kan inte föreställa mig en framtid där folk slutat köra bil
och börjat använda kollektivtrafik."
Han fortsatte:
"Jag kan inte be min son att sluta köra sin bil."
Men vi var beredda på sådana reaktioner.
Tillsammans med kemister i min hemstad i Indien
hade vi tagit fram ungefärliga prover
på luftkvaliteten år 2030 om vi fortsätter leva som nu.
Därför tog jag gruppen till den här maskinen
som släpper ut ångor från de där luftproverna.
Ett andetag
av den otäckt förorenade luften från 2030
övertygade deltagarna på ett sätt som inga siffror kan göra.
Detta är inte framtiden du vill att dina barn ärver.
Följande dag kom regeringen ut med en stor kungörelse.
De skulle investera miljarder dollar i förnybar energi.
Vi vet inte hur stor roll våra framtidsmodeller spelade i beslutet,
men vi vet att de ändrade sin energipolitik för att
mildra ett sådant scenario.
Medan något som luft från framtiden är väldigt effektivt och påtagligt
är sambandet mellan nutiden och framtida följder
inte alltid så linjärt.
Även om teknik utvecklas med utopiska ideal,
påverkas den av makter oberoende av uppfinnaren
från stunden den lämnar laboratoriet och kommer ut i världen.
För ett visst projekt undersökte vi medicinsk genomik,
tekniken för att samla in och använda människors genetiska data
för att ta fram skräddarsydd medicin.
Vi ställde frågan:
Vilka är de oavsiktliga följderna av att koppla samman vår genetik
med sjukvård?
För att utforska frågan vidare
byggde vi upp ett fiktivt åtal
och förverkligade det genom 31 noggrant påhittade bevis.
Vi byggde en olaglig genetikklinik,
en gör-det-själv koldioxidkuvös,
och köpte även frusna möss på eBay.
Låt oss nu gå till framtiden, där åtalet behandlas i rätten,
och träffa den svarande, Arnold Mann.
Arnold åtalas
av ett globalt bioteknikbolag, Dynamic Genetics,
eftersom de har bevis på att
Arnold olagligt injicerat bolagets patenterade genetiska material
i sin egen kropp.
Hur lyckades Arnold göra detta?
Allting började med att
Arnold ombads att lämna ett salivprov i denna salivkopp
till NHI -
Storbritanniens sjukförsäkringsmyndighet.
När Arnold fick sin sjukförsäkringsräkning
blev han chockerad och rädd
eftersom hans premier hade blivit skyhöga,
något varken han eller hans familj hade råd med.
Statens algoritm hade skannat hans genetiska data
och funnit en risk för kronisk sjukdom i hans DNA.
Därför var Arnold tvungen att börja betala de möjliga kostnaderna
för den framtida sjukdomen,
den potentiella framtida sjukdomen från idag.
I den stunden av panik
tog sig Arnold genom staden
till denna skumma, olagliga klinik för att få behandling -
en behandling som skulle ändra hans DNA
så att algoritmen inte längre skulle se honom som en risk
och hans sjukvårdspremier skulle sjunka igen.
Men Arnold åkte fast.
Och rättegången mellan Dynamic Genetics
och Mann inleddes.
Det viktiga i att förverkliga
en sådan framtid var att människorna faktiskt kunde vidröra,
se och känna dess potential,
eftersom ett sådant direkt och nära möte provocerar människor
att ställa de rätta frågorna,
till exempel:
Vilka är konsekvenserna av att leva i en värld
där jag bedöms utifrån min genetik?
Eller: vem kan yrka på äganderätt till min genetiska data
och vad kan de göra med den?
Om det här känns ens lite overkligt eller långsökt
så håller ett lagförslag som få vet om på att ta sig igenom USA:s kongress.
Den går under namnet HR 1313, Preserving Employee Wellness Programs Act.
Motionen föreslås förbättra Genetic Information Nondiscrimination Act-lagen,
känd i folkmun som GINA,
och skulle för första gången tillåta arbetsgivare att ställa frågor
till arbetstagare
om familjesjukdomar och genetisk data.
De som vägrar svara kan räkna med höga straff.
I de arbeten jag talat om hittills,
allt från drönare till genetiska brott,
handlar det om oroväckande framtider
som vi försöker undvika med hjälp av dessa berättelser.
Men vad händer med det oundvikliga?
Framtiden ser verkligen dyster ut
till exempel med klimatförändringen.
Så det vi vill göra är att förbereda oss för den framtiden
genom att utveckla verktyg och attityder som kan ge oss hopp -
hopp som kan leda till handling.
För tillfället genomför vi ett experiment i vår studio.
Det är under arbete.
Baserat på klimatdatamodeller
utforskar vi en framtid
där västvärlden övergått från överflöd till knapphet.
Vi föreställer oss en framtidsstad med återkommande översvämningar,
perioder med nästan ingen mat i affärerna,
ekonomisk instabilitet
och avbrutna logistikkedjor.
Vad kan vi göra för att inte bara överleva utan också blomstra i en sådan värld?
Hurdan mat kan vi äta?
För att verkligen förstå dessa frågor
bygger vi detta rum i en lägenhet i London från år 2050.
Det är som en tidskapsel som vi hämtat från framtiden.
Vi tog bort allt det överflödiga.
Allt det vi gärna fyller våra hem med,
som plattskärms-TV,
nätkopplade kylskåp
och handgjord inredning
måste bort.
Istället bygger vi matdatorer gjorda av
övergivna, bärgade och återvunna material,
alltså blir dagens avfall morgondagens middag.
Till exempel:
Vi blev just färdiga med vår första helautomatiserade fogponiska maskin.
Den utnyttjar fogponisk teknik, alltså dimma som näring,
inte ens vatten eller jord,
för att snabbt odla växter.
För tillfället
har vi lyckats odla tomater.
Men vi behöver mer mat än vi kan odla i ett litet rum som detta.
Vilken annan mat kan vi hitta i staden?
Insekter? Duvor? Rävar?
Tidigare har vi ju hämtat luft från framtiden.
Den här gången hämtar vi ett helt rum från framtiden,
ett rum fullt av hopp, verktyg och strategier
för att utveckla positiva handlingar under fientliga förhållanden.
Genom att tillbringa tid i rummet,
ett rum som kunde vara vårt framtida hem,
blir klimatförändringens och matbristens följder
mycket mer omedelbara och påtagliga.
Det vi lärt oss av liknande experiment
och vårt arbete samt folk vi jobbat med,
är att vi genom konkreta upplevelser
kan bygga en bro över gapet mellan vår nutid och framtid.
Genom att ställa oss i olika möjliga framtider,
genom att öppet och fördomsfritt
ta emot osäkerheten och obehaget som kan medfölja,
får vi tillfälle att föreställa oss nya möjligheter.
Vi kan hitta optimistiska framtider;
vi kan hitta vägar framåt;
vi kan gå från hopp till handling.
Det innebär att vi har möjligheten att ändra kursen,
en möjlighet att bli hörda,
en möjlighet att bli en del av den framtid vi vill ha.
Andra världar är möjliga.
Tack.
(Applåder)