Voi vorbi despre identitate, un subiect interesant pentru mine.
Și asta pentru că atunci când am fost invitat
tocmai citisem într-un ziar, nu mai țin minte care,
că nu știu cine de la Facebook ar fi spus:
„Îi punem pe toți să-și folosească numele reale și cu asta rezolvăm tot.”
E cât se poate de greșit, e o perspectivă fundamental reacționară a identității,
care ne va băga în tot felul de probleme.
Și atunci m-am gândit să explic patru probleme, ca să zic așa,
și apoi voi sugera o soluție, pe care sper s-o găsiți interesantă.
Ca să formulăm problema, ce este „autenticitatea”?
Aici sunt eu într-o poză făcută cu telefonul, mă uitam la un tablou.
E un tablou pictat de un falsificator celebru
și nu mă pricep la prezentări așa că deja am uitat cum îl cheamă, deși mi-am notat.
Tipul a fost băgat la pușcărie, cred că la Wakefield,
pentru că a falsificat capodopere ale unor impresioniști francezi, cred.
Și e atât de bun încât, când era în pușcărie
toți de acolo, inclusiv șefii,
îl puneau să picteze tablouri să le pună pe pereți
pentru că erau atât de bune.
Așa că mă uit la o capodoperă care este un fals,
și are țesut în interiorul pânzei un cip care îl identifică drept „fals autentic”,
ca să zic așa.
Așa că, atunci când vorbim despre autenticitate
e mai complicat decât pare și ăsta e un bun exemplu.
Am vrut să aleg patru probleme care vor puncta tema așa cum trebuie.
Primul lucru la care m-am gândit, Cip și PIN, nu-i așa?
Toți avem un card cu cip și PIN, nu-i așa?
De ce ar fi ăsta un bun exemplu?
Este un exemplu despre cum gândirea învechită despre identitate
subminează un bun sistem de securitate.
Cardul acela cu cip și PIN din buzunarul vostru
are în el un cip electronic în care s-au investit milioane
este extrem de sigur
poți să-l pui la microscopul electronic
poți să-l faci bucăți bla, bla, bla.
Aceste cip-uri nu au fost sparte vreodată, indiferent ce citiți prin presă.
Și ca să ne batem joc luăm acest super-sigur cip
și-l lipim de o bandă magnetică trivial falsificată,
iar pentru bandiții într-adevar leneși încă scriem în relief:
dacă ești un bandit grăbit și vrei să copiezi cardul cuiva
iei o bucățică de hârtie și dai cu un creion pe ea ca să fii eficient.
Și chiar mai caraghios decât asta pe cardul meu bancar,
e tipărit și numele și codul SALT și tot ce mai trebuie.
De ce?
Pentru ce naiba e numele tiparit pe un card cu PIN și cip?
Și dacă vă gândiți un pic
e chiar și mai pervers și perfid decât părea la început.
Pentru că singurii care trag un folos din numele tipărit pe card
sunt criminalii!
Tu știi cum te cheamă, nu?
(Râsete)
Iar când te duci la cumpărături,
folosești PIN-ul, la magazin nu le pasă cum te cheamă.
Singurul loc unde te mai pun să-ți treci numele pe spate
e America.
Când sunt în America,
și plătesc cu cardul magnetic
Semnez oricum cu alt nume, Carlos Tethers ca măsură de siguranță
așa că dacă am o problemă cu vreo tranzacție
și vine înapoi cu numele meu adevarat, Dave Birch
știu sigur că a fost un bandit
pentru că eu nu semnez niciodată Dave Birch.
(Râsete)
Așa că dacă vă pierdeți cardul pe stradă, un criminal îl poate găsi.
Îți va ști numele
de la nume îți va găsi adresa
și se poate duce să cumpere de pe internet.
De ce ne mai punem numele pe carduri?
Pentru că avem impresia că identitatea are vreo legătură cu numele.
și pentru că suntem înrădăcinați în ideea cărții de identitate.
care ne obsedează.
Știu că ideea a fost abandonată acum câțiva ani,
dar dacă ești un politician sau cineva de la Interne
și te gândești la identitate,
nu vezi lucrurile decât sub forma unui card cu un nume pe el.
Iar asta este foarte subversiv în vremurile noastre.
Al doilea exemplu pe care vreau să-l folosesc
sunt discuțiile pe net.
Sunt foarte mândru de poza asta, e fiul meu,
cântând cu prietenii lui din formație, la primul lor spectacol.
Așa se numește când primești și bani.
(Râsete)
Îmi place mult poza.
Mi-ar fi plăcut mai mult poza lui intrând la medicină.
(Râsete)
Deocamdată îmi place poza însă.
De ce vă arăt poza? Pentru că a fost foarte interesant
să văd lucrurile ca o persoană în vârstă.
El și tovarășii lui,
s-au adunat, au închiriat o sală gen biserică,
au chemat și pe alții care aveau trupe,
și s-au asociat, totul pe Facebook.
Au vândut bilete, iar prima trupă de pe...
era să zic „meniu" ar fi un termen greșit, nu-i așa?
Prima trupă de pe programul care se anunță la orice concert
primește vânzările primelor 20 bilete
următoarea primește următoarele 20 și așa mai departe.
Ei erau printre ultimii pe meniu, numărul 5, cred.
M-am gândit că n-au nicio șansă dar au luat 20 lire. Fantastic, nu?
Dar voiam să zic, totul îmi părea perfect, cu excepția internetului.
Vedeam cum stau pe Facebook, trimițând mesaje și planificând chestii
și nici nu știau cu cine vorbesc, nu-i așa?
Asta e marea problemă de rezolvat, nu?
Dacă și-ar folosi numele adevărate, nu ne-am mai îngrijora de internet.
Așa că, atunci când îmi zice
"știi, vreau să intru pe un site să vorbesc despre chitare"
îi zic: „ei bine, nu prea vreau să intri pe net, să vorbești despre chitare
pentru că e posibil să nu fie toți amici de-ai tăi,
iar unii din cei de pe site
ar putea fi niște perverși sau profesori sau popi"
(Râsete)
Chiar se întâmplă, nu citiți ziarele?
Așa că vreau să știu cine sunt cei de pe site.
Ok, intră pe net,
dar cu condiția ca toată lumea să folosească numele reale
și să prezinte o copie de pe cazier.
Dar, dacă l-ar întreaba cei de pe site cum îl cheamă, aș spune nu.
Nu poți să le dai numele tău real.
Pentru că dacă se adeverește că sunt chiar perverși
sau profesori sau mai știu eu ce?
Avem deci acest paradox straniu
în care sunt liliștit dacă el intră pe site
știind cine sunt ceilalți
dar nu vreau ca restul să știe cine e el.
Așa ajungem la o încurcătură privind identitatea
în care dorim deschidere totală de la ceilalți dar nu și de la noi.
Și nu e niciun progres, ne împotmolim.
Faza cu site-ul de discuții nu pare să meargă.
Și e un mod foarte greșit să te raportezi la identitate.
Majoretele. Într-o zi văd pe net la știri
Deja am zis ceva negativ despre net, nu?
Ar fi cazul să mă opresc.
Din motive pe care nu mi le explic, am primit un mail despre niște majorete
Le-am citit, e o poveste fascinantă.
S-a întâmplat acum câțiva ani în America.
Niște majorete de la un liceu, își barfeau pe net antrenoarea.
Sunt sigur că toți copiii își bârfesc profesorii mai tot timpul.
Nu se știe cum, antrenoarea a aflat și s-a supărat rău.
Așa că s-a dus la una din fete, zicându-i:
„trebuie să-mi dai parola ta de Facebook".
Citesc astfel de cazuri și în universități și în alte locuri,
copiii sunt forțați să-și dea parolele de Facebook
Și deci o obligă să dea parola.
Era doar un copil!
Ar fi trebuit să-i zică:
„Avocatul meu te va suna mâine la prima oră".
„E o cerere strigătoare la cer care încalcă dreptul meu la viață privată
te dau în judecată de toți banii tăi." Asta trebuia să-i spună,
dar era un copil, și i-a dat parola.
Profa nu se poate loga în Facebook pentru că în școală e blocat accesul.
Așa că profa nu se poate conecta până nu ajunge acasă.
Fata spune prietenelor ce se întâmplă?
Dacă profa intră pe cont, s-a terminat.
Așa că fetele intră pe Facebook de pe mobil și își șterg profilele.
Când profa s-a conectat, nu mai era nimic acolo.
Vedeți, ele nu gândeau ca noi despre identități
Când ești adolescent, identitatea e un lucru fluid.
Ai o grămadă de identități,
și dacă una din identități nu îți mai place
pentru că are vreo problemă sau devine nesigură, nepotrivită,
o ștergi și-ți faci alta.
Ideea că ai o identitate, dată ție de cineva
de guvern sau știu eu de cine
și că trebuie să rămâi cu ea să o folosești oriunde, e complet greșită.
De ce ai vrea să știi cine e într-adevăr cineva de pe Facebook,
dacă nu vrei să abuzezi de asta sau să o hărțuiești în vreun fel?
Și chiar lucrurile nu merg așa.
Al patrulea exemplu: Sunt cazuri când chiar vrei să participi
În caz că vă întrebați, în poză sunt eu la un protest împotriva G20.
Eu nu participam de fapt la protest, aveam doar o întâlnire la bancă
chiar în ziua protestului, și primisem un mail de la bancă
care mă avertizase să nu vin la costum pentru că i-aș enerva pe protestatari
Chiar arăt bine în costum, sincer,
așa că vedeți de ce asta i-ar fi băgat pe toți într-o transă anticapitalistă
Mi-am zis, ok... dacă nu vreau să-i irit pe protestatari,
cel mai bine este să mă îmbrac precum un protestatar.
Așa că m-am dus îmbrăcat în negru
cu mască neagră pe ochi, mânuși negre.
Le-am scos când am semnat în registrul de vizite la bancă.
Am pantaloni negri, cizme negre, sunt îmbrăcat complet în negru.
și intru în bancă la ora 10, zic: „Sunt Dave Birch,
am o întâlnire cu cutare și cutare”.
Sigur! Și m-au înregistrat. Ăsta e ecusonul pe care l-am primit.
Deci e o prostie că trebuie să-ți dai numele real
pe Facebook sau mai știu eu unde,
de parcă asta ne-ar da vreun fel de siguranță.
Ne dă doar iluzia siguranței, nu e nicio siguranță reală
dar oamenii joacă roluri, într-o piesă despre siguranță.
Cât timp toată lumea își știe rolul, toți sunt fericiți.
Dar nici vorbă de siguranță reală, da?
Mai ales că și eu urăsc băncile mai mult decât protestatarii G20,
întrucât muncesc pentru ele.
Și știu că lucrurile sunt chiar mai grave decât își închipuie tipii ăștia.
(Râsete)
Dar să presupunem că aș munci alături de unul din bancă
un tip care face ceva rău, unul din ăia care iau banii din bănci,
un bancher care face tranzacții incorecte.
Să presupunem că lucrez lângă un funcționar necinsit,
și vreau să îl raportez șefului băncii.
Așa că mă loghez în sistem și îl pârăsc.
„Tipul ăsta tranzacționează ilegal”
Mesajul meu nu ar avea niciun sens
dacă nu ai ști că și eu sunt trader în banca aceea.
Dacă mesajul vine de la Neica Nimeni are valoare zero.
Nu are niciun sens să trimit acel mesaj.
Trebuie să știi că lucrez acolo.
Dar pe de altă parte dacă ar trebui să recunosc cine sunt
n-aș trimite niciodată acel mesaj.
E exact ca asistenta de la spital care pârăște un chirurg bețiv.
Acest mesaj s-ar trimite doar anonim.
Cu alte cuvinte sistemul ar trebui să permită anonimitatea,
altfel nu vom primi ceea ce ne dorim să primim.
Deci patru probleme. Cum le rezolvăm?
Ei bine, tendința noastră e să concepem un spațiu orwellian
și încercăm să producem versiuni electronice
ale cărților de identitate de care am scăpat în 1953.
Avem impresia că având un card, (numiți-l și cont de Facebook)
care arată cine suntem și pe care-l purtăm tot timpul la noi
am rezolva problema.
Dar nu rezolvă niciuna din situațiile pe care vi le-am atătat,
și de fapt face lucrurile mai rele.
Cu cât ești mai des forțat să-ți arăți identitatea ta reală
bineînțeles în domeniul comercial
cu atât mai probabil e ca identitatea ta să fie furată.
Trebuie să nu punem oamenii să-și utilizeze identitatea
în relații în care nu e nevoie, adică in marea majoritate a cazurilor
aproape toate contactele pe care le ai nu sunt legate de cine ești
sunt legate de dreptul tău de a conduce o mașină
dacă ai voie să intri în clădire, dacă ești major etc. etc.
Pentru că sunt fan James Corden,
aș sugera că e timpul să ne întoarcem la cercetare.
Cred că problema are o soluție e ceva ce poate fi realizat.
Ca de obicei în aceste cazuri, mă întorc la Doctor Who.
Pentru că, Doctor Who are deja un răspuns, ca în multe alte situații din viață.
Trebuie să menționez, pentru oaspeții noștri din străinătate,
Doctor Who este cel mai mare om de știință în viață din Anglia
(Râsete)
și o rază de iluminare și adevăr pentru noi toți.
Acesta este Doctor Who și documentul lui magic.
Haideți, nu se poate să nu fi văzut documentul magic a lui Doctor Who.
Nu sunteți niște ciudați dacă recunoașteți
Cine a văzut actul magic al Doctorului Who?
Ah, da, voi erați la bibliotecă în timpul ăsta.
Asta vreți să ne spuneți?
Magia documentului Doctorului Who este că atunci când îl arată cuiva,
acea persoană, în mintea sa, vede exact ce trebuie să vadă.
Deci dacă vreau să-ți arăt pașaportul britanic,
îți arăt documentul magic și vezi un pașaport britanic.
Vreau să intru la o petrecere?
Arăt documentul magic și apare Invitația la petrecere.
Vezi ceea ce trebuie să vezi.
Ceea ce spun este că trebuie să producem versiunea electronică
dar cu o mică schimbare,
care înseamnă că îți va arăta pașaportul britanic
doar dacă într-adevăr dețin unul
Îți va arăta invitația la petrecere doar dacă chiar am fost invitat
Îți va spune că sunt major doar dacă am peste18 ani.
Dar nimic mai mult.
Ești bodyguard la club și mă verifici dacă am 18 ani?
În loc să-ți arăt permisul auto
care îți spune că am dreptul să conduc mașina,
îți spune cum mă cheamă și adresa și alte chestii,
îți arăt documentul meu magic
care îți zice doar că am sau nu am 18 ani.
Corect.
E doar un vis? Desigur că nu, altfel n-aș fi aici.
Ca să construim asta și să funcționeze,
o să vă enumăr ce ne trebuie fără să intru în detalii.
Ne trebuie un plan, care înseamnă să construim
infrascructura necesară peste tot pentru a rezolva această problemă.
Dacă facem un lucru util, trebuie să fie universal, valabil oriunde.
O să vă dau câteva exemple de tehnologii în direcția asta.
Ăsta e un bancomat japonez.
Modelul amprentei tale este stocat în telefon.
Când vrei să scoți bani, pui mobilul pe bancomat,
pui degetul,
amprenta se transmite la telefon
telefonul confirmă, ăsta e omul,
bancomatul îți dă banii.
Trebuie să poată fi folosit oriunde,
și să fie ieftin.
Ăsta sunt eu mergând la bar
și aparatul de la ușă are voie să afle doar dacă
are persoana 18 ani și nu are interdicție să intre.
Deci ating cu cardul aparatul de la ușa
și dacă am voie să intru îmi arată poza,
dacă nu... îmi arata un mare X roșu. Nu furnizează alte informații.
Nu trebuie să aibă alte brizbrizuri
lucru care înseamnă doar
- conform vorbei a lui Ross cu care sunt perfect de acord -
dacă este fără complicații trebuie să meargă pe un telefon mobil,
e singura soluție pe care o avem, trebuie să ruleze pe telefoane.
sunt 6,6 miliarde de abonamente la mobil.
Statistica mea preferată:
sunt doar 4 miliarde de periuțe de dinți pe Pământ
Asta chiar înseamnă ceva, nu știu exact ce.
Mă bazez pe cercetători să-mi spună și mie.
Mai trebuie să aibă utilizare extensibilă.
Deci trebuie să fie ceva pe care oricine să poată construi.
Oricine trebuie să aibă acces la acea infrastructură
fără permis, fără licențe, fără asemenea lucruri.
Oricine să poată fi în stare să scrie programe pentru asta.
Cunoașteți ce înseamnă simetria nu trebuie să vă desenez.
Iată cum vom face. Vom folosi mobilele,
și o vom face de la mică distanță.
Vreau să vă sugerez că tehnologia de implmentare
a magiei Doctorului Who este deja aici,
și dacă aveți la voi un card dintre cele noi de la banca Barclay's
cu interfață de proximitate, deja aveți acea tehnologie.
Când v-ați plimbat prin Londra și ați folosit cardul de metrou,
sună cunoscut?
Avem tehnologia.
Primele mobile care au tehnologia în ele
sunt Google Nexus și Samsung S2 cu WIFi 7.9
Deci primele telefoane care au inclusă această tehnologie
sunt deja în magazine.
Ideea e ca omul de la gaze să poată veni la ușa maică-mii
și să-i arate telefonul pe care să-l alăture telefonului ei
pe care să citească cu verde că e într-adevăr de la gaze
și că-l poate lăsa în casă sau să arate cu roșu dacă nu e,
punct.
Avem această tehnologie.
Și mai e ceva:
Deși unele din lucruri par un pic neobișnuite,
cum ar fi să dovedesc că am 18 ani fără să îți spun cine sunt.
Criptografia necesară nu numai că există,
ci este și foarte cunoscută și înțeleasă.
Semnătura electronică, codarea certificatelor publice
aceste tehnologii există de ceva vreme
doar că nu aveam cum să le punem la un loc.
Tehnologia deci există.
Știm cum funcționează.
Iată câteva exemple cum se utilizează în zone experimentale.
Aici e Săptămâna Modei Londoneze
unde am instalat un sistem bazat pe O2.
Aici e la Festivalul Wireless în Hyde Park
Vedeți persoanele purtând brățările VIP,
pe care le verificăm cu un telefon Nokia.
Nu fac decât să vă arăt lucruri obișnuite care funcționează în aceste situații.
Nu e nevoie de nimic deosebit.
Deci la final, sunt sigur că puteți face asta,
pentru că, dacă ați văzut episodul din Doctor Who,
acela special de Paște când s-a dus pe Marte cu autobuzul,
trebuie să spun studenților străini nu se întâmplă chiar în fiecare episod
Este un caz special.
Deci în episodul în care merge pe Marte cu autobuzul,
din păcate nu vă pot arăta clipul
din cauza înfiorătoarelor restricții de drepturi de autor impuse de BBC,
dar în acel episod când merge pe Marte
Îl arată clar pe Doctor Who urcând în autobuzul care avea cititor de cartele
folosindu-și documentul magic.
Ceea ce ne arată că documentul magic are o interfață MSE de servicii mobile.
Vă mulțumesc foarte mult. (Aplauze)