אז חשבתי לדבר על זהות.
זה נושא די מעניין לטעמי.
והסיבה היא, שכאשר נתבקשתי לדבר כאן,
בדיוק קראתי, באחד העיתונים, אני לא זוכר,
משהו שאדם בפייסבוק אמר
"צריך לגרום לכך שכולם ישתמשו בשם האמיתי שלהם."
ושככה בגדול יפתרו כל הבעיות.
וזה כל כך לא נכון.
זו גישה שמתבססת לחלוטין על תגובה ראשונית
והיא תכניס אותנו להרבה צרות.
אז מה שחשבתי לעשות זה
אני אסביר ארבע סוגים של בעיות בהקשר לגישה הזו,
ואז אני אציע פתרון,
שאני מקווה שאולי תמצאו בו עניין.
אז רק כדי לתחום את הבעיה,
מה המשמעות של אותנטיות?
זה אני, תמונה שלי שצולמה בטלפון
מסתכל על ציור.
[מה הבעיה?]
זה ציור שצויר
על-ידי זייפן מאוד מפורסם,
ובגלל שאני לא ממש טוב בהרצאות,
אני כבר לא זוכר את השם שכתבתי לי על הכרטיסייה.
והוא נאסר נדמה לי בכלא Wakefield
על זיוף יצירות מופת של, נדמה לי אימפרסיוניסטים צרפתים.
הוא עד כדי כך טוב בזה, שכשהוא היה בכלא,
כל מי שהיה בכלא, המושל וכדומה
רצו שהוא יצייר עבורם יצירות מופת כדי לתלות על הקיר,
בגלל שהן היו כל-כך מוצלחות.
אז זו יצירת מופת,
שהיא זיוף של יצירת מופת,
ובתוך הקנבס מוטבע שבב שמזהה אותה כזיוף אמיתי,
אם אתם מבינים את כוונתי.
(צחוק)
אז כשאנחנו מדברים על אותנטיות,
זה קצת יותר מורכב משנדמה וזו דוגמה טובה לכך.
ניסיתי לבחור ארבע בעיות שיגדירו את הסוגיה הזו בצורה נכונה.
אז הבעיה הראשונה, חשבתי,
כרטיס שבב-קוד, נכון?
[בנקאות ישנה, ממוטטים את המערכת מבפנים]
[פתרונות לא-מקוונים לא עובדים באינטרנט]
אני מניח שלכולם יש כרטיס שבב-קוד, נכון?
אז מדוע זו דוגמה טובה?
זו דוגמה לאופן בו החשיבה המיושנת על זהות
חותרת תחת האבטחה של מערכות שבנויות היטב.
לכרטיסי השבב-קוד שיש לכם בכיס
יש שבב קטן שעלות פיתוחו מיליוני פאונד.
הוא מאובטח מאוד,
אפשר להפעיל עליו מיקרוסקופ אלקטרונים סורק
אפשר לנסות לשחוק אותם, בלה בלה בלה.
השבבים האלו מעולם לא נפרצו, למרות כל מה שאולי קראתם בעיתונות.
וכבדיחה, אנחנו לוקחים את השבב הסופר-מאובטח הזה
ומצמידים אותו לפס מגנטי בלתי הולם
ובעבור פושעים מאוד עצלנים, אנחנו מבליטים את הכרטיס.
אז אם אתה פושע שממהר ואתה צריך לשכפל כרטיס של מישהו,
אתה יכול פשוט להצמיד לו חתיכת נייר ולעבור עליו עם עפרון
רק כדי לזרז קצת את העיניינים.
ואפילו יותר משעשע מזה, וכך גם על כרטיס האשראי שלי,
אנחנו מדפיסים את השם ואת קוד ה SALT ואת כל השאר על גבי הכרטיס.
למה?
אין שום סיבה בעולם מדוע השם שלך מודפס על גבי כרטיס השבב-קוד.
ואם תחשבו על זה,
זה אפילו עוד יותר מעוות וחתרני משנדמה בהתחלה.
כי האנשים היחידים שמפיקים תועלת
מכך שהשם מופיע על גבי הכרטיס הם הפושעים.
אתם הרי יודעים את השם שלכם, נכון?
(צחוק)
וכשאתם נכנסים לחנות ורוכשים משהו
חשובה הסיסמה, לא אכפת להם מה השם.
המקום היחידי שבו צריך אי פעם לכתוב בו את השם בגב הכרטיס
כיום זה באמריקה.
ובכל פעם שאני נוסע לאמריקה,
ואני צריך לשלם עם כרטיס שבגב יש לו פס מגנטי
אני תמיד חותם בשם קרלוס טת'רס
פשוט כאמצעי אבטחה,
כי אם תהיה מחלוקת בעתיד לגבי אחת העסקאות,
ויראו שכתוב שם דיויד ברץ',
אני אדע שזה בטוח היה פושע,
כי אני אף פעם לא הייתי חותם בשם דיויד ברץ'.
(צחוק)
אז אם אתם מאבדים את הכרטיס ברחוב,
זה אומר שעבריין יוכל למצוא אותו ולקרוא אותו.
הם יודעים את השם,
לפי השם הם יכולים לאתר את הכתובת,
ואז הם יכולים ללכת ולבצע רכישות באינטרנט.
למה אנחנו כותבים את השם על גבי הכרטיס?
כי אנחנו חושבים שזהות קשורה איכשהו לשמות,
ובגלל שאנחנו מקובעים ברעיון הזה של כרטיס זהות,
שאנחנו אובססיבים לגביו.
ואני יודע שזה התנפץ לפני כמה שנים,
אבל אם אתה פוליטיקאי או במשרד הפנים או משהו כזה,
ואתה חושב על זהות,
אתה יכול לחשוב על זהות רק במונחים של כרטיסים עם שמות עליהם.
וזה מאוד חתרני בעולם המודרני.
אז הדוגמה השניה שחשבתי להביא
היא חדרי צ'טים.
[חדרי צ'טים וילדים]
אני מאוד גאה בתמונה הזו, זה הבן שלי
מנגן עם החברים שלו בלהקה שלהם בהופעה ראשונה,
אני מניח שאפשר לקרוא לזה ככה, שבה ששילמו להם.
(צחוק)
ואני מת על התמונה הזו.
אני אוהב את התמונה שלו מתקבל לבית-ספר לרפואה הרבה יותר,
(צחוק)
אבל לעת עתה אני אוהב את התמונה הזו.
למה אני משתמש בתמונה הזו?
כי כאדם מבוגר, היה מאוד מעניין להתבונן על החוויה הזו.
אז הוא והחברים שלו,
הזמינו חדר, כמו אולם של כנסיה,
והם גייסו גם את כל החברים שלהם שיש להם להקות,
והביאו אותם יחד,
והם עושים את הכול בפייסבוק,
ואז הם מוכרים כרטיסים, והלהקה הראשונה ב-
כמעט אמרתי "תפריט",
זאת כנראה לא המילה הנכונה, כן?
הלהקה הראשונה ברשימת הלהקות
שמופיעה באירוע מוזיקלי ציבורי כלשהו
מקבלת את הרווחים ממכירת 20 הכרטיסים הראשונים,
אח"כ הלהקה הבאה מקבלת את ה- 20 הבאים בתור,
וכך הלאה.
הם היו בתחתית התפריט,
הם היו במקום חמישי אולי, חשבתי שאין להם סיכוי.
אבל הוא באמת קיבל 20 ליש"ט. מדהים, נכון?
אבל הנקודה היא, שכל זה עבד בצורה מושלמת,
למעט באינטרנט.
אז הם יושבים בפייסבוק,
ושולחים הודעות ומארגנים דברים
והם לא יודעים מי זה כל אחד, נכון?
זו הבעיה המרכזית שאנחנו מנסים לפתור.
אילו רק הם היו משתמשים בשמות האמיתיים שלהם,
אז לא היית צריך לדאוג להם באינטרנט.
אז כשהוא אומר לי,
"אני רוצה להיכנס לחדר צ'ט כדי לדבר על גיטרות" או משהו,
התשובה שלי היא "טוב, אני לא רוצה שתיכנס לצ'ט
לדבר על גיטרות, כי לא בטוח שכולם שם חברים שלך,
וחלק מהאנשים שנמצאים בחדרי הצ'טים
עלולים להיות סוטים או מורים וכמרים."
(צחוק)
זאת אומרת, זה בדרך כלל המצב, כשקוראים עיתונים, נכון?
אז אני רוצה לדעת מי כל אחד מהאנשים בחדר הצ'ט.
טוב, אז אתה יכול להיכנס לצ'ט,
אבל רק אם כולם שם משתמשים בשם האמיתי שלהם,
והם מגישים העתק מלא של הדוח המשטרתי לגביהם.
אבל כמובן, שאם מישהו בחדר הצ'ט יבקש את השם האמיתי שלו,
אני אגיד לא. אתה לא יכול לתת את השם האמיתי שלך.
כי מה יקרה אם בסוף יסתבר שהם סוטים,
ומורים ומה שלא יהיה.
אז יש פה מין פרדוקס מוזר
שבו אני אשמח שהוא יכנס לאזור הזה
כל עוד אני יודע מי כל האחרים,
אבל אני לא רוצה שכל האחרים ידעו מי הוא.
אז מתקבלת פה איזושהי חסימה מסביב לנושא הזהות
שאתה רוצה גילוי מלא מכל האחרים,
אבל לא מעצמך.
ואין התקדמות, אנחנו תקועים.
אז עניין הצ'טים לא עובד כמו שצריך,
וזו דרך מאוד גרועה לחשוב על זהות.
אז בפיד ה- RSS שלי, ראיתי משהו על -
אמרתי עכשיו משהו רק על הפיד שלי, נכון?
אני צריך להפסיק להגיד את זה ככה.
מסיבה משונה כלשהי, אני לא יכול לדמיין,
צץ לי בתיבת המייל משהו לגבי מעודדות
וקראתי איזו כתבה על מעודדות,
וזה סיפור מרתק.
זה קרה לפני שנתיים בארה"ב.
היו כמה מעודדות בקבוצת תיכון גדול
בארה"ב,
והן אמרו דברים מרושעים על מאמנת הקבוצה שלהן,
כמו שאני בטוח שכל הילדים
אומרים על המורים שלהם כל הזמן,
ואיכשהו המאמנת גילתה את זה.
והיא מאוד כעסה.
אז היא ניגשה אל אחת הבנות, ואמרה,
"את חייבת לתת לי את הסיסמה שלך לפייסבוק."
אני קורא דברים כאלו כל הזמן, אפילו בכמה אוניברסיטאות
ומוסדות השכלה,
ילדים נאלצים לתת את סיסמאות הפסייבוק שלהם.
אז את חייבת לתת לי את הסיסמה שלך לפייסבוק.
זו היתה ילדה!
מה שהיא היתה צריכה להגיד זה
"העו" ד שלי יתקשר אלייך
מחר על הבוקר.
זו הפרה שערוריתית של זכותי החוקתית לפרטיות
לפי תיקון 4.
ותוגש נגדך תביעה
על כל הכסף שיש לך."
זה מה שהיא היתה צריכה להגיד.
אבל היא ילדה,
אז היא נותנת את הסיסמה שלה.
המורה לא יכולה להתחבר לפייסבוק,
כי ביה"ס חוסם גישה לפייסבוק.
אז המורה לא יכולה להתחבר לפייסבוק עד שהיא מגיעה הביתה.
אז הילדה מספרת לחברות שלה,
נחשו מה קרה?
המורה התחברה, היא יודעת.
אז הבנות פשוט מתחברות לפייסבוק בטלפונים שלהן
ומוחקות את הפרופיל שלהן.
אז כשהמורה מתחברת, לא היה שם כלום.
הנקודה היא, הזהויות האלו, הן לא חושבות עליהן באותו אופן.
זהות, במיוחד כשאתה בגיל העשרה, היא דבר גמיש.
יש להם הרבה זהויות.
ויכולה להיות לך זהות, שאתה לא אוהב באותו רגע,
כי היא לא מתאימה, או בעייתית, או לא מאובטחת,
אז אתה פשוט מוחק אותה ויוצר חדשה.
הרעיון שיש זהות אחת שניתנת לך ע"י מישהו,
הממשלה או מי שזה לא יהיה,
ואתה חייב להישאר עם אותה הזהות ולהשתמש בה בכל מקום,
זה פשוט שגוי.
למה שתרצה לדעת מי באמת האדם הזה בפייסבוק,
אלא אם כן אתה רוצה לפגוע בהם או להטריד אותם באיזושהי דרך?
וזה פשוט לא עובד כמו שצריך.
והדוגמה הרביעית שלי היא ישנם מקרים
שבאמת רוצים להיות...
למקרה שתהיתם, זה אני במחאת ה- G20.
לא ממש לקחתי חלק במחאת ה- G20, אבל היתה לי פגישה בבנק
ביום של המחאה, וקיבלתי מייל מהבנק
שבו ביקשו שלא אלבש חליפה, כי זה ידליק את המפגינים.
האמת שאני נראה די טוב בחליפה.
אז אפשר להבין למה זה היה יכול לגרום להם
לטירוף אנטי-קפיטליסטי.
(צחוק)
אז חשבתי, טוב,
אם אני לא רוצה להדליק את המפגינים,
ברור שמה שצריך לעשות
זה לבוא לבוש כמו מפגין.
אז הגעתי לבוש כולי בשחור,
אתם יודעים, עם כובע גרב שחור,
היו לי כפפות שחורות,
אבל הורדתי אותן כדי לחתום על ספר האורחים.
(צחוק)
אני לובש מכנסיים שחורים, מגפיים שחורים,
אני לבוש כולי בשחור.
אני נכנס לבנק בשעה 10,
אומר "היי, אני דייב ברץ',
יש לי פגישה בשלוש עם כך וכך."
בטח. הם נותנים לי להיכנס.
הנה תג האורח שלי.
(צחוק)
אז הקשקוש הזה
שחייבים שיהיו שמות אמיתיים בפייסבוק וכל זה,
זה נותן לנו ביטחון מהסוג הזה.
זה משיג לנו הצגה של אבטחה, במקום שאין בו אבטחה אמיתית.
אבל אנשים כאילו משחקים תפקיד במחזה על אבטחה.
וכל עוד כולם משננים את הטקסטים שלהם,
כולם מרוצים.
אבל זו לא אבטחה אמיתית.
במיוחד כי אני שונא בנקים הרבה יותר מהמפגינים של ה- G20,
כי אני עובד עבורם.
אני יודע שהדברים הם הרבה יותר גרועים ממה שאותם חבר'ה חושבים.
(צחוק)
אבל נניח שהייתי עובד לצד מישהו בבנק
שעושה משהו,
נניח שהייתי יושב לצד סוחר נוכל
ואני רוצה לדווח על זה למנהל הבנק.
אז אני מתחבר לרשת כדי לחשוף קצת שחיתות.
אני שולח הודעה, הבחור הזה הוא סוחר מושחת.
ההודעה הזו חסרת חשיבות
אם לא יודעים שאני סוחר בבנק.
אם ההודעה הזו יוצאת סתם ממישהו,
הערך האינפורמטיבי שלה הוא אפסי.
אין טעם לשלוח את ההודעה הזו.
אבל אם אני צריך להוכיח מי אני,
אני אף פעם לא אשלח את ההודעה.
בדיוק כמו אותה אחות בית-חולים שמדווחת על מנתח שיכור.
ההודעה הזו תשלח רק אם אני אנונימי.
אז המערכת חייבת להיות מסוגלת לספק אנונימיות שם,
אחרת אנחנו לא נגיע לאן שאנחנו רוצים להיות.
אז ארבע סוגיות. אז מה אנחנו עושים עם זה?
ובכן, הנטיה שלנו
היא לחשוב על המרחב של אורוול.
ואנחנו מנסים לייצר גרסאות אלקטרוניות
לתעודת הזהות שנפטרנו מהם ב- 1953.
אז אנחנו חושבים שאם היה לנו כרטיס,
תקראו לזה התחברות לפייסבוק,
שמוכיח מי אנחנו,
ואני אחייב אתכם לשאת אותו אתכם כל הזמן
זה פותר את הבעיה.
וכמובן, בגלל כל אותן סיבות שפרטתי עכשיו,
זה לא, ולמעשה זה עלול
להחמיר כמה בעיות.
ככל שמספר הפעמים שנידרש להציג את זהותנו האמיתית יגדל,
במיוחד בעסקאות כספיות,
כך גובר הסיכוי שהזהות תגנב
המטרה היא להפסיק את השימוש של אנשים בזהות
בעסקאות כספיות שלא מצריכות זהות,
שלמעשה אלו כל העסקאות.
כמעט כל העסקאות שאתם עושים
לא עוסקות ב-מי אתם?
הן - האם מותר לך לנהוג במכונית,
האם מותר לך להיכנס לביניין,
האם אתה מעל גיל 18,
וכו' וכו'.
אז ההצעה שלי - אני כמו ג'ימס,
חושב שצריך להתעורר עניין מחודש בתחומי המחקר והפיתוח.
אני חושב שזו בעיה פתירה.
יש מה לעשות עם זה.
באופן טבעי, בנסיבות כאלו,
אני פונה "דוקטור הו"
כי כאן,
כמו במקרים רבים אחרים בחיים,
"דוקטור הו" כבר הראה לנו את התשובה.
אז אני צריך להגיד
לכמה מאורחינו הזרים,
"דוקטור הו" הוא המדען הכי גדול שחי באנגליה,
(צחוק)
ומגדלור של אמת והארה עבור כולנו.
וזה "דוקטור הו" עם הנייר העל-טבעי שלו.
נו, אתם בטוח ראיתם את הנייר העל-טבעי של "דוקטור הו".
זה לא הופך אתכם לחנונים אם תגידו כן.
מי ראה את הנייר העל-טבעי של "דוקטור הו"?
כן, נכון, אתם בטח למדתם בסיפריה כל הזמן.
זה מה שאתם רוצים להגיד לנו?
הנייר העל-טבעי של "דוקטור הו"
זה, כשאתה מציג את הנייר העל-טבעי,
האנשים, במוח שלהם,
רואים את מה שהם צריכים לראות.
אז אני רוצה להראות לכם דרכון בריטי,
אני מחזיק את הנייר העל-טבעי,
ואתם רואים דרכון בריטי.
אני רוצה להיכנס למסיבה,
אני מציג את הנייר העל-טבעי,
ואני מראה לכם הזמנה למסיבה.
אתם רואים מה שאתם רוצים לראות.
מה שאני אומר זה שאנחנו צריכים לעשות גרסה אלקטרונית של זה,
אבל עם שינוי קטנטן אחד,
וזה שזה רק יראה לכם את הדרכון הבריטי
אם באמת יש לי אחד כזה.
זה יראה לך את ההזמנה למסיבה
רק אם באמת יש לי הזמנה.
זה יראה לך שאני מעל גיל 18 רק אם אני באמת מעל גיל 18.
אבל לא שום דבר נוסף.
אז אתם שומר הסף בפאב, אתם צריכים לדעת שאני מעל גיל 18,
במקום להראות לכם את רישיון הנהיגה שלי,
שמראה לכם שאני יודע לנהוג,
את השם שלי, הכתובת שלי, וכל הדברים האלו,
אני מראה לכם את הנייר העל-טבעי שלי,
וכל מה שהוא אומר לכם זה אם אני מעל 18 או לא.
טוב.
האם זה רק חלום באספמיא?
כמובן שלא, אחרת לא הייתי עומד כאן ומדבר אתכם.
אז כדי להקים את זה ושזה יעבוד,
אני רק אזכיר את הדברים האלו בקצרה, אני לא אכנס לזה,
אנחנו צריכים תוכנית,
והיא שאנחנו עומדים להקים
כתשתית לשימוש כולם,
כדי לפתור את כל הבעיות האלו.
אנחנו נקים שירות,
הוא חייב להיות אוניברסלי,
שאפשר להשתמש בו בכל מקום,
אני זורק לכם רק כמה הבזקים של הטכנולוגיה
זה כספומט יפני.
תבנית טביעת האצבע מאוחסנת בטלפון הנייד.
אז כשרוצים למשוך כסף,
שמים את הטלפון על הכספומט,
ונוגעים באצבע,
טביעת האצבע עוברת אל הטלפון,
הטלפון מאשר שכן, זה מי שלא תהיה,
והכספומט נותן את הכסף.
זה חייב להיות כלי שירות שאפשר להשתמש בו בכל מקום.
זה חייב להיות לגמרי נוח,
זה אני נכנס לפאב.
כל מה שמותר למכשיר על דלת הפאב זה,
האם האדם הוא מעל גיל 18 והאם הוא לא מנוע-כניסה לפאב?
אז הרעיון הוא, מצמידים את תעודת הזהות לדלת,
ואם הכניסה שלי מותרת, זה מציג את התמונה שלי,
ואם הכניסה שלי אסורה, זה מראה איקס אדום.
זה לא חושף שום מידע אחר.
אסור שיהיו לזה גאג'טים נוספים.
יש לכך רק משמעות אחת,
בהמשך להצהרה של רוס,
שאני מסכים איתו לחלוטין.
אם המשמעות היא שאין גאג'טים נוספים,
זה חייב לפעול על טלפונים ניידים.
זו הברירה היחידה שיש לנו.
אנחנו חייבים להביא לכך שזה יעבוד על ניידים.
ישנם 6.6 מיליארד
מנויים של ניידים.
הסטטיסטיקה הכי אהובה עלי,
יש רק 4 מיליארד מברשות שיניים בעולם.
זה אומר משהו.
אני לא יודע מה.
(צחוק)
אני מסתמך על העתידנים שיגידו לי.
זה חייב להיות כלי בר-הרחבה.
אז זה חייב להיות משהו
שכל אחד יכול להתבסס עליו.
כל אחד צריך להיות מסוגל להשתמש בתשתית הזו,
לא צריך הרשאות, רישיון, מה שלא יהיה,
כל אחד צריך להיות מסוגל לכתוב איזשהו קוד שיעשה את זה.
אתם יודעים מה זה סימטריה,
אז אתם לא צריכים תמונה של זה.
ככה אנחנו נעשה את זה.
אנחנו נעשה את זה תוך שימוש בטלפונים,
ואנחנו נעשה שימוש
בקרבה סלולרית.
אני אציע לכם
שהטכנולוגיה ליישום
הנייר העל-טבעי של "דוקטור הו"
כבר כאן, ואם מי מכם
מחזיק בכרטיס האשראי החדש של ברקלי
עם הממשק ללא מגע,
יש לכם כבר את הטכנולוגיה הזו.
אם אי פעם הייתם בעיר הגדולה,
והשתמשתם בכרטיס אוייסטר,
זה נשמע לכם מוכר?
הטכנולוגיה כבר קיימת.
הטלפונים הראשונים
שהטכנולוגיה הזו כבר מובנית בהם,
גוגל נקסוס, ה- S2,
ה- Wifi 7.9 של סמסונג,
הטלפונים הראשונים שיש להם
את הטכנולוגיה מובנית
נמצאים כבר בחנויות.
אז הרעיון שאיש הגז
יכול להופיע בפתח ביתה של אימי
והוא יכול להראות לה את הטלפון שלו,
והיא יכול לגעת בו עם הטלפון שלה,
והוא יראה ירוק אם הוא באמת מחברת הגז הבריטית
ויורשה להיכנס,
והוא יראה אדום אם הוא לא,
סוף הסיפור.
הטכנולוגיה לעשות את זה כבר קיימת.
ויותר מזה,
למרות שחלק מהדברים האלו נשמעו קצת לא אינטואיטיבים,
כמו להוכיח שאני מעל גיל 18 מבלי להוכיח מי אני,
הקריפטוגרפיה לעשות את זה לא רק שהיא קיימת,
היא מאוד מוכרת ומובנת היטב.
חתימות דיגיטליות, שימוש במפתחות ציבוריים באישורים דיגיטליים,
הטכנולוגיות האלו קיימות כבר די הרבה זמן,
פשוט לא היתה לנו דרך לארוז אותן יחד.
אז הטכנולוגיה כבר קיימת.
אנחנו יודעים שזה עובד,
יש כמה דוגמאות לשימוש בטכנולוגיה הזו
במקומות ניסויים.
זה שבוע האופנה בלונדון.
שם הקמנו מערכת עם O2,
זה עבור הפסטיבל האלחוטי בהייד פארק,
אתם יכולים לראות את האנשים
נכנסים עם רצועת ה- VIP שלהם,
רק בודקים אותה
עם טלפון נוקיה שקורא את הרצועה.
אני מציג את זה רק כדי להראות לכם
שהדברים האלו שיגרתיים,
הדברים האלו עובדים בסביבות האלו.
הם לא צריכים להיות מיוחדים.
אז לסיכום, אני יודע שאתם יכולים לעשות את זה,
כי אם ראיתם את הפרק של "דוקטור הו",
את הפרק המיוחד לחג הפסחא,
שבו הוא נסע למאדים באוטובוס,
אני צריך שוב להגיד, עבור אותם תלמידים זרים,
זה לא קורה בכל פרק.
זה היה מקרה מאוד מיוחד.
אז בפרק שבו הוא נוסע למאדים באוטובוס לונדוני,
אני לא יכול להראות לכם את הקטע,
בשל זכויות היוצרים השערוריתיות בסגנון המלכה אן
של ה- BBC,
אבל בפרק שבו הוא נוסע למאדים באוטובוס,
"דוקטור הו" נראה בברור עולה לאוטובוס
ועם קורא הכרטיסים של Oyster
משתמש בנייר העל-טבעי שלו.
מה שמוכיח שלנייר העל-טבעי
יש ממשק טלפוני.
תודה רבה לכם.