משונה לדבר על העצמה,
כי כשאנו מדברים על העצמה,
מה שהכי משפיע עלינו הם הסיפורים.
אז אני רוצה להתחיל בסיפור יומיומי:
מה זה באמת להיות אשה צעירה בהודו.
חייתי את 27 שנות חיי האחרונות בהודו,
התגוררתי ב-3 ערים קטנות בשתי ערים גדולות,
ועברתי כמה חוויות.
כשהייתי בת 7,
מורה פרטי שהיה מגיע לביתנו כדי ללמד אותי חשבון,
התעלל בי מינית.
הוא היה תוחב את ידו מתחת לחצאיתי...
הוא היה תוחב את ידו מתחת לחצאיתי ואומר לי
שהוא יודע איך לגרום לי להרגיש טוב.
בגיל 17,
נער מביה"ס התיכון שלי הפיץ הודעת דוא"ל
שפירטה את כל ההתנכלויות המיניות
שהוא מסוגל לעולל לי
כי לא התייחסתי אליו.
בגיל 19 עזרתי לחברה...
שהוריה כפו עליה להינשא לגבר מבוגר ממנה,
להימלט מנישואין של התעללות.
בגיל 21, כשחברתי ואני הלכנו ערב אחד ברחוב,
גבר אחד הפשיל את מכנסיו ואונן לנגד עינינו.
קראנו לעזרה, אך איש לא נענה.
בגיל 25, כשהלכתי הביתה ערב אחד,
שני גברים על אופנוע תקפו אותי.
הייתי מאושפזת 2 לילות בבית החולים
בהחלמה מההלם והפציעות.
אם כן...
לכל אורך חיי ראיתי נשים:
קרובות-משפחה, חברות, עמיתות,
שהתנסו בדברים האלה,
ורק לעתים רחוקות הן דיברו על כך.
במלים פשוטות, לא קל לחיות בהודו.
אבל היום לא אדבר על הפחד הזה,
אלא אספר לכם על נתיב למידה מעניין
שהפחד הזה הוביל אותי אליו.
מה שקרה לילה אחד בדצמבר 2012,
שינה את חיי.
נערה צעירה, סטודנטית בת 23,
עלתה על אוטובוס בדלהי עם החבר שלה.
באוטובוס היו 6 גברים,
בחורים צעירים, כמו אלה שאפשר לפגוש בכל יום בהודו,
והדיווח המצמרר של מה שקרה בהמשך
שודר שוב ושוב בתקשורת ההודית והבינלאומית.
אותה נערה נאנסה שוב ושוב,
לגופה הוחדר בכוח מוט עבה,
היא הוכתה, ננשכה וננטשה למותה.
פיו של החבר שלה נחסם,
והוא הותקף והוכה עד אובדן הכרה.
היא מתה ב-29 לדצמבר.
ובשעה שמרביתנו, כאן,
התכוננו לקבל את פני השנה החדשה,
הודו שקעה באפלה.
לראשונה בהיסטוריה שלנו,
גברים ונשים בעריה של הודו
נאלצו להכיר באמת המבהילה
בנוגע למצבן האמיתי של הנשים בארץ.
כמו צעירות רבות,
גם אני הייתי מבוהלת לגמרי.
לא יכולתי להאמין שמשהו כזה
יכול לקרות בעיר בירתה של מדינה.
הייתי כועסת ומתוסכלת,
אך מעל לכל, חשתי חסרת-ישע לחלוטין.
כי מה אפשר לעשות, נכון?
יש שכותבים בלוגים, יש שמתעלמים,
יש שמצטרפים להפגנות.
עשיתי את כל אלה;
בעצם, זה מה שכולם עשו לפני שנתיים.
אז התקשורת היתה מלאה בכתבות
על כל המעשים האיומים שהגברים ההודיים מסוגלים להם.
השוו אותם לחיות,
לבהמות עצורות מבחינה מינית.
למעשה, האירוע הזה היה כה זר ובלתי-סביר בתודעה ההודית,
עד כי התגובה של התקשורת בהודו,
ושל הציבור והפוליטיקאים הוכיחה נקודה אחת:
שאיש לא ידע מה לעשות.
ואיש לא רצה לקחת אחריות לכך.
הנה כמה תגובות חסרות-רגישות
שפורסמו בתקשורת מטעם אישים בולטים
בתגובה לאלימות המינית נגד נשים באופן כללי.
[אפשר להבין אונס של נערות אך לא תקיפת ילדים]
[הנערה היתה צריכה לקרוא לאנסים "אחים"]
[יש להאשים את קורבנות האונס]
את הראשונה השמיע חבר פרלמנט,
את השניה - מנהיג רוחני,
ואת השלישית ביטא בעצם העו"ד מטעם ההגנה
כשהנערה עדיין נלחמה על חייה ואחר נפטרה.
כאשה שהיתה עדה לכך יום אחר יום,
זה נמאס לי.
כסופרת ופעילה בנושאי מגדר,
כתבתי הרבה על נשים,
אבל הפעם הבנתי שזה שונה.
כי חלק ממני הבין
שיש בי משהו מאותה צעירה,
והחלטתי שאני רוצה לשנות זאת.
אז עשיתי משהו ספונטני ופזיז.
נרשמתי לאתר של עיתונות אזרחית
בשם "איי-ריפורט",
והקלטתי סרטון שמתאר את המצב בבנגלור.
דיברתי על תחושותי,
דיברתי על המציאות בשטח,
ודיברתי על התסכול של החיים בהודו.
תוך שעות ספורות הבלוג זכה לתפוצה רחבה,
והגיעו תגובות והרהורים מכל רחבי העולם.
באותו רגע עלו בדעתי מספר דברים:
האחד, הטכנולוגיה היתה תמיד זמינה לצעירות רבות כמוני
שנית, כמוני, רוב הצעירות
בקושי מנצלות אותה כדי להביע את דעותיהן.
שלישית, הבנתי לראשונה
שהקול שלי חשוב.
אז בחודשים הבאים
סיקרתי שורה של אירועים בבנגלור
שלא נמצא להם מקום בתקשורת הרגילה.
בפארק קאבון, פארק גדול בבנגלור,
הצטרפתי להתכנסות של 100 איש
וקבוצות של גברים צעירים התנדבו
ללבוש חצאיות כדי להראות שבגדים אינם הזמנה לאונס.
כשדיווחתי על אירועים אלה,
זה היה מבחינתי פורקן. הרגשתי שיש לי ערוץ
לשחרר דרכו את כל הרגשות שכלאתי בתוכי.
השתתפי בצעדה לבית העירייה
שבה סטודנטים נשאו שלטים שבהם נאמר:
"הירגו אותם! תלו אותם!"
"לא הייתם עושים זאת לאימהות או לאחיות שלכם".
הלכתי למשמרת הדלקת נרות
שבה נאספו אזרחים
כדי לשוחח בגלוי על נושא האלימות המינית,
והקלטתי המון בלוגים
שהגיבו על המצב המדאיג בהודו, באותה עת.
התגובות בלבלו אותי.
בעוד שתגובות תומכות זרמו מכל העולם,
הגיעו גם תגובות מרושעות.
יש שכינו אותי "צבועה".
אחרים כינו אותי "קורבן", "תומכת באונס".
אמרו אפילו שיש לי מניע פוליטי.
אבל התגובה הזו מתארת טוב למדי
את מה שאנו עוסקים בו כאן, היום.
[לא שמעתי מהנשים במשפחתי שום תלונות על קשיים]
אבל במהרה נוכחתי לדעת שזה לא הכל.
ככל שחשתי מועצמת מן החירות החדשה
שערוץ העיתונות האזרחית העניק לי,
מצאתי עצמי במצב לא-מוכר.
אז מתישהו באוגוסט שעבר נכנסתי ל"פייסבוק"
ועברתי על תזרים החדשות שלי,
וראיתי קישור מסוים
שהשתתפו בו חברי.
הקלקתי על הקישור; הוא החזיר אותי
לכתבה שהועלתה ע"י נערה אמריקנית
בשם מיקלה קרוס.
כותרת הכתבה היתה:
"הודו: הסיפור שלא רציתם לשמוע".
ובכתבה היא גוללה
את רשמיה האישיים והבלתי-אמצעיים מהטרדה מינית בהודו.
היא כתבה: "אין שום דרך להתכונן לקראת העיניים,
"העיניים שננעצו בכל יום
"בבעלות כזו בגופי,
"ללא שינוי בהבעתן,
"בין אם החזרתי מבט או לא.
"כשהלכתי אל מוכר הפירות או החייט,
"ננעצו בי מבטים בחדות כזו,
"שהם ממש חתכו ממני נתח אחרי נתח."
היא כינתה את הודו: "גן-עדן למטייל וגיהינום לאשה".
היא אמרה שעקבו אחריה, שלחו אליה ידיים ואוננו מולה.
בהמשך אותו ערב, הכתבה הפכה ויראלית.
היא הגיעה לערוצי החדשות בכל העולם.
כולם דיברו עליה.
היא זכתה ליותר ממיליון צפיות, לאלף תגובות ושיתופים,
וגיליתי שאני עדה למשהו דומה מאד:
התקשורת נלכדה במעגל קסמים זה
של דעות והתפרצויות
ללא שום תוצאה ממשית.
אז באותו ערב, כשישבתי ותהיתי איך עלי להגיב,
גיליתי שאני מתמלאת ספקות.
ככתבת, ניגשתי לנושא הזה כצופה מן הצד;
כהודית, חשתי מבוכה וחוסר-אמון;
וכפעילה, הסתכלתי על זה כמי שמגינה על זכויות,
אבל כעיתונאית אזרחית,
חשתי לפתע פגיעה מאד.
היא, הצעירה הזו,
השתמשה הרי בערוץ מסוים כדי לדבר על חווייתה,
בדיוק כמוני,
ובכל זאת חשתי שלא די בכך.
אתם מבינים, איש לא יגלה לכם
שהעצמה אמיתית מגיעה מכך שאת נותנת לעצמך
את הרשות לחשוב ולפעול.
לעתים קרובות גורמים להעצמה להישמע
כמו אידיאל, כמו איזה הישג נפלא.
כשאנו מדברים על העצמה,
לעתים קרובות מדובר במתן גישה לחומרים.
במתן גישה לכלים.
אבל העניין הוא שהעצמה היא רגש.
זאת הרגשה.
הצעד הראשון בדרך להעצמה
הוא להעניק לעצמך את הסמכות,
את המפתח לרצון עצמאי,
ועבור הנשים בכל מקום,
לא משנה מי אנו או מניין אנו,
זהו השלב הקשה ביותר.
אנו פוחדות מצליל קולנו,
כי הוא מציין את נוכחותנו, אבל זה בדיוק הדבר
שנותן לנו את הכוח לשנות את סביבתנו.
אז במצב הזה שבו נמצאתי,
מול מציאויות כה רבות ושונות,
לא הייתי בטוחה כיצד עלי לשפוט את הדברים,
כי לא ידעתי מה זה יאמר מבחינתי.
חששתי לחרוץ דיעה כי לא ידעתי מה יקרה
אם לא אתמוך בדעתה של אותה נערה.
לא ידעתי מה תהיה מבחינתי המשמעות
אם אקרא תיגר על האמת של מישהו אחר.
ובכל זאת, זה היה פשוט.
היה עלי לקבל החלטה:
האם להשמיע את קולי או לשתוק?
אז אחרי מחשבה מרובה,
הקלטתי בתגובה וידאו בלוג
ואמרתי למיקלה,
שיש להודו כמה היבטים,
וגם ניסיתי להסביר...
ניסיתי להסביר שהכל יסתדר
והבעתי את צערי על מה שהיא עברה.
ואחרי כמה ימים, הוזמנתי לראיון בשידור חי יחד איתה,
ובפעם הראשונה יצרתי קשר עם הנערה הזו,
שמעולם לא פגשתי, שחיה כה רחוק ממני,
ועם זאת חשתי כה קרובה אליה.
מאז שאותה כתבה התפרסמה,
יותר צעירים מאי-פעם
דנו בנושא ההטרדה המינית בקמפוס,
והאוניברסיטה שבה למדה מיקלה
סיפקה לה את העזרה שהיתה נחוצה לה.
האוניברסיטה אפילו נקטה באמצעים
להכשיר את הסטודנטים ולספק להם את הכישורים הדרושים
כדי להתעמת עם אתגרים כגון הטרדה,
ובפעם הראשונה חשתי שאינני לבד.
כי אם למדתי משהו
כעיתונאית אזרחית פעילה
בשנים האחרונות,
הרי זה חוסר היכולת הנורא שלנו כחברה
למצוא באופן פעיל דרכים בהן קולנו יישמע.
איננו מבינות שכאשר אנו עומדות על שלנו,
איננו עומדות על שלנו רק כבני-אדם יחידים,
אלא מייצגות את קהילותינו,
את ידידותינו, את חברינו.
רובנו אומרים שזכויות הנשים נשללות מאיתן,
אבל האמת היא שבדרך כלל,
הנשים הן ששוללות מעצמן זכויות אלה.
בסקר שנערך לאחרונה בהודו,
95% מהנשים שעובדות בתחום תקשורת המחשבים,
התעופה, האירוח והמוקדים הטלפוניים,
אמרו שהן לא חשות בטחון בדרכן הביתה לבדן
אחרי העבודה, בשעות הערב המאוחרות.
בבנגלור, שממנה באתי,
המספר עומד על 85%.
באזורים כפריים בהודו,
אם להסתמך על המקרים האחרונים
של אונס קבוצתי בבדואן ותקיפות בחומצה באודישה
ובאליגר,
הרי שעלינו לפעול בדחיפות.
אל תבינו אותי לא נכון:
האתגרים שיעמדו בפני נשים
כשתבואנה לספר את סיפוריהן הם אמיתיים,
אבל עלינו להתחיל לחפש
ולנסות לזהות אמצעי תקשורת
לקחת בהם חלק במערכת שלנו
ולא סתם לפנות לתקשורת בעיוורון.
כיום, יותר נשים מאי-פעם
מתייצבות ומציגות שאלות לממשלת הודו,
וזו תוצאה של האומץ הזה.
מדובר בעלייה של פי 6 בכמות הנשים
שמדווחות על הטרדה,
והממשלה העבירה ב-2013 את התיקון לחוק הפלילי
כדי להגן על נשים מפני תקיפה מינית.
לסיום ההרצאה הזאת,
ברצוני רק לומר
שאני יודעת שלרבות מאיתנו כאן באולם יש סודות משלנו,
אבל בואו נשמיע את קולנו.
הבה ניאבק בבושה ונדבר על זה
אם באמצעי תקשורת כלשהו, או בקהילה,
או עם אדם אהוב. תבחרו כאשר תבחרו,
אבל בואו נשמיע את קולנו.
האמת היא שסופה של הבעייה הזו
מתחיל בנו.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]
המארח: הרעיון שמאחורי TEDxשינוי
הוא שאנשים יוכלו לנקוט פעולה כדי לחולל שינוי,
ואת דיברת מעט על כך.
האם את יכולה לשלוף רעיון, בטרם תלכי,
שתוכלי לחלוק עם הקהל בנוגע לפעולה שבה יוכלו לנקוט?
מירה ויג'איאן: ובכן, ברור לי שכולנו כאן משתמשים באינטרנט,
ושתי במות שעולות מיד על הדעת
הן "איי-ריפורט" ו"גרדיאן וויטנס",
שתיהן במות בינלאומיות רבות-עוצמה,
שבהן אנשים יכולים לחלוק את דעותיהם וסיפוריהם
ושבהן גם אני מרבה להשתמש,
אז זו, לדעתי, אפשרות אחת,
ודבר נוסף שברצוני לומר
הוא שלרבות מאיתנו, כאן באולם,
יש גם כוח וגישה במשרדינו, במקומות העבודה שלנו
ובקהילות שלנו,
ועלינו לנצל זאת בכדי ליצור ערוצים
כדי לקרב בין אנשים שיספרו את סיפוריהם
באופן עצמאי.
תודה לכם. [מחיאות כפיים]