Svet vas tvori u nešto što niste,
ali vi u sebi znate ko ste,
i ovo pitanje tinja u vašim srcima:
kako ćete da postanete ta osoba?
Ja sam možda jedinstvena u ovome,
ali nisam sama,
ne uopšte.
Kada sam postala model
pomislila sam da sam konačno ostvarila san
koji sam želela još od detinjstva.
Moj izgled se konačno poklapao sa mojom unutrašnjom istinom,
mojim unutrašnjim identitetom.
Iz komplikovanih razloga, kojih ću se kasnije dotaći,
kada pogledam ovu sliku
u to vreme sam pomislila: Džina, uradila si to,
uspela si,
došla si do cilja.
Međutim, prošlog oktobra
shvatila sam da sam tek na početku.
Naša porodica, religija
društvo,
trenuci u istoriji,
čak i naša tela
stavljaju nas u određene kutije.
Neki ljudi smognu hrabrosti da se oslobode
i ne prihvate ograničenja koja je nametnula
boja njihove kože
ili verovanja onih koji ih okružuju.
Ti su ljudi večita pretnja
statusu kvo,
onome što se smatra prihvatljivim.
U mom slučaju, poslednjih 9 godina,
neki od mojih suseda,
prijatelja, kolega, čak ni moj agent
nisu znali za moju prošlost.
Mislim da se u misterijama ovo zove otkriće.
A evo i mog.
po rođenju dodeljena mi je etiketa "dečak"
na osnovu izgleda mojih genitalija.
Sećam se kada sam sa 5 godina
na Filipinima hodala po kući
i uvek nosila majicu na glavi.
I mama bi me pitala:
"Zašto uvek nosiš majicu na glavi?"
Ja bih joj rekla: "Ovo je moja kosa. Ja sam devojčica."
Tada sam znala kako da se samoidentifikujem.
Rod se uvek vodio kao činjenica,
nešto neosporno,
ali sada znamo da je on zapravo fleksibilniji,
složeniji i misteriozniji.
Zbog svog uspeha nikada nisam imala hrabrosti
da podelim svoju priču,
ne zato što sam mislila da je moj identitet pogrešan
nego zbog načina na koji svet tretira one
koji žele da se oslobode stega.
Svaki dan
sam zahvalna što sam žena.
Imam svoju mamu i tatu i porodicu
koji su me prihvatili onakvu kakva sam.
Mnogi nisu te sreće.
Postoji duga tradicija u azijskoj kulturi
koja slavi fleksibilnu misteriju roda.
Postoji budistička boginja saosećanja.
Postoji hinduistička boginja, hidžranska boginja.
Kada sam imala 8 godina
bila sam na zabavi na Filipinima koja je slavila
ove misterije.
Bila sam u prvom redu, ispred bine
i sećam se jedne prelepe žene koja je izašla
odmah ispred mene.
Sećam se da mi je u tom trenutku sinulo:
ja bih želela da budem ovakva žena.
Kada sam imala 15 godina,
dok sam se i dalje oblačila kao dečak,
upoznala sam ženu po imenu T.L.
Ona je direktor za transrodni izbor lepote.
Te noći me je pitala:
"Zašto nećeš da se prijaviš na izbor?"
Uverila me je da će se, ukoliko se prijavim,
pobrinuti za novac za registraciju,
i odeću,
i te noći
osvojila sam nagradu za najlepšu devojku u bikiniju
i najlepšu devojku u dugoj haljini
i bila sam druga pratilja
među više od 40 kandidata.
Taj trenutak je bio prekretnica u mom životu.
Odjednom sam ušla
u svet izbora lepote.
Malo ko može reći da je njihov prvi posao
bio kraljica lepote za transrodne žene,
ali ja mogu.
Od moje 15 do 17 godine bila sam deo
i najprestižnijeg izbora
i izbora koji je bukvalno bio u prikolici kamiona.
Nekada bi to bio trotoar pored polja pirinča,
i kada bi pala kiša,
na Filipinima puno pada kiša,
organizatori bi premestili događaj
u nečiju kuću.
Takođe sam iskusila dobrotu stranaca
pogotovo kada bismo putovali
u udaljene provincije Filipina.
Ali najvažnije, upoznala sam
neke od svojih najboljih prijatelja u toj zajednici.
Godine 2001,
moja mama, koja se preselila u San Francisko,
nazvala me je i rekla da je moja molba za zelenu kartu prošla
i da mogu da se preselim u SAD.
Opirala sam se tome.
Rekla sam mami: "Mama, zabavljam se.
Ovde sam sa prijateljima.
Volim da putujem i volim što sam misica."
Posle 2 nedelje ponovo me je nazvala i rekla:
"Da li znaš da ako se preseliš u SAD,
mogla bi da promeniš ime i pol?"
To je bilo sve što sam trebala da čujem.
Mama mi je rekla da stavim dva slova "e"
u svoje ime.
Takođe je pošla sa mnom kada sam išla na operaciju
na Tajlandu sa 19 godina.
Zanimljivo je to da se u nekim najruralnijim gradovima na Tajlandu
vrše neke od najprestižnijih,
najsigurnijih i najsofisticiranijih operacija.
U to vreme u SAD-u
morao si prvo da odeš na operaciju
pre nego što možeš da promeniš svoje ime i rodnu pripadnost.
2001. preselila sam se u San Francisko
i sećam se kako sam gledala svoju vozačku dozvolu
na kojoj je pisalo Džina
i pol Ž.
To je bio moćan trenutak.
Za neke ljude
njihova lična karta je dozvola za vožnju
ili čak konzumiranje alkohola,
ali za mene je ona bila dozvola za život,
za dostojanstvo.
Odjednom, svi moji strahovi su postali manji.
Osećala sam da mogu da ostvarim svoj san,
preselim se u Njujork i postanem model.
Mnogi nisu te sreće.
Mislim na jednu ženu koja se zove Ajla Netls.
Iz Njujorka je i ona je mlada žena
koja je hrabro živela prema svojoj istini,
ali je mržnja okončala njen život.
Za većinu moje zajednice,
ovo je realnost u kojoj živimo.
Naša stopa samoubistva je 9 puta viša
u odnosu na generalnu populaciju.
Svakog 20. novembra
imamo globalno bdenje
u spomen Dana transrodnosti.
Ja sam na ovoj bini
zbog duge istorije borbe ljudi
koji su se usprotivili nepravdi.
Ovo su Marša P. Džonson i Silvija Rivera.
Danas, ovog trenutka,
dešava se moje pravo razotkrivanje.
Nisam više mogla da živim prema svojoj istini
sama i za sebe.
Želim da dam sve od sebe da pomognem drugima
da žive prema njihovoj istini bez srama i straha.
Ja stojim ovde razotkrivena,
kako jednog dana više ne bi bilo potrebe
za bdenjem na 20. novembar.
Moja najdublja istina mi je dozvolila da prihvatim sebe.
Hoćete li i vi?
Hvala mnogo.
(Aplauz)
Hvala vam.
Ketrin Šulc: Džina, jedno brzo pitanje.
Pitam se šta bi rekla,
posebno roditeljima,
ali u širem kontekstu, prijateljima,
porodicama, bilo kome
ko se susreće sa detetom ili osobom
koja se bori i kojoj ne odgovara
rod koji im je dodeljen,
šta bi rekla
članovima porodice te osobe
kako bi im pomogla da postanu dobri i brižni
članovi porodice prema njima?
Džina Rosero: Naravno. Pre svega ja imam sreće.
Sistem podrške, pogotovo uz moju mamu
i moju porodicu
je jako snažan.
Sećam se kada bih bila mentor
mladim transrodnim ženama,
one bi me ponekad nazvale
i rekle da ih njihovi roditelji ne prihvataju,
ja bih podigla slušalicu i rekla svojoj mami:
"Mama, možeš li da nazoveš ovu ženu?"
Nekada bi to upalilo, nekada ne.
Ali rodni identitet
je srž naše ličnosti, zar ne?
Svima nama je dodeljen pol po rođenju
i ono što ja pokušavam
je da argumentujem u razgovoru
da se nekada ta dodela pola ne poklapa
i da bi trebalo da postoji prostor
koji će dozvoliti ljudima da se sami identifikuju
i taj razgovor bi trebalo da vodimo
sa roditeljima, kolegama.
Transrodni pokret
je u svom začeću
kada se uporedi sa početkom gej pokreta.
Ima još puno toga da se uradi.
Treba da postoji razumevanje.
Treba da postoji prostor za radoznalost
i postavljanje pitanja
i nadam se da ćete svi vi biti moji saveznici.
KŠ: Hvala. To je bilo divno. DžR: Hvala
(Aplauz)