Lumea te vede altfel față de cum ești,
dar tu știi cine ești cu adevărat
și o întrebare te macină:
Cum să arăt ceea ce sunt?
Poate că povestea mea e unică,
dar nu sunt deloc
singura din lume.
Când am devenit model,
am simțit că în sfârșit mi s-a îndeplinit visul
pe care l-am avut de când eram copil.
Adevăratul meu eu se reflecta, în sfârșit,
în exterior.
Din motive complicate, la care o să ajung mai târziu,
când mă uit la această poză,
mă gândesc că, la momentul respectiv,
îmi spuneam că am reușit,
că am ajuns unde mi-am dorit.
Dar anul trecut în octombrie,
mi-am dat seama că mă aflu abia la început.
Toți suntem împărțiți în categorii de familie,
religie,
societate,
epoca în care trăim,
chiar și de propriul corp.
Unii oameni au curajul să se elibereze,
să nu accepte limitările impuse
de culoarea pielii,
sau de părerile celor din jurul lor.
Acești oameni sunt mereu o amenințare
la adresa a ceea ce se consideră normă,
statut acceptabil.
În ceea ce mă privește, în ultimii nouă ani,
unii vecini,
prieteni, colegi, nici agentul meu
n-au știut povestea mea.
Un mister are o destăinuire.
Iată destăinuirea mea:
La naștere, mi s-a atribuit sexul masculin,
după aspectul organelor genitale.
Îmi aduc aminte când aveam cinci ani,
mergeam prin casă, în Filipine,
cu un tricou pe cap.
Mama m-a întrebat:
„De ce porți mereu tricoul ăla pe cap?”
I-am spus: „Mamă, ăsta e părul meu. Eu sunt fată”.
Știam atunci care îmi este identitatea.
Sexul a fost considerat întotdeauna un dat natural,
invariabil,
dar în prezent știm că e fluid,
complex și misterios.
Din cauza succesului meu, n-am avut niciodată curajul
să-mi spun povestea,
nu pentru că am crezut că e greșit ce-am făcut,
ci din cauza felului în care lumea ne tratează
pe noi, cei care vrem să ne eliberăm.
În fiecare zi,
sunt foarte recunoscătoare că sunt femeie.
Am o mamă, un tată și o familie
care m-a acceptat așa cum sunt.
Mulți nu sunt atât de norocoși.
O veche tradiție în cultura asiatică
serbează misterul fluid al sexului.
Există o zeiță budistă a compasiunii.
Există o zeiță hindu, hijra.
Când aveam opt ani,
mă aflam în Filipine la o sărbătoare dedicată
acestor mistere.
Eram în fața scenei
și mi-aduc aminte că am văzut
o femeie frumoasă.
În acel moment am realizat
că vreau să fiu o astfel de femeie.
Când aveam 15 ani,
și încă mă îmbrăcam ca un băiat,
am întâlnit o femeie pe nume T.L.
Este transgender, manager de concursuri de frumusețe.
În seara în care m-a întrebat:
„Cum de nu participi la concursul de frumusețe?”,
m-a asigurat că dacă particip,
ea se va ocupa de taxa de concurs
și de ținute.
În seara aceea,
am câștigat proba de costume de baie
și de rochii lungi
și am ieșit pe locul doi
din peste 40 de candidate.
Acel moment mi-a schimbat viața.
Deodată, am intrat în lumea
concursurilor de frumusețe.
Nu mulți pot spune că primul lor job
a fost regină a concursurilor de frumusețe pentru femeile transgender,
dar eu pot.
Așa că, de la 15 la 17 ani, am participat
la cele mai faimoase concursuri,
dar și la unul din remorca unui camion,
la unele pe un trotuar lângă lanul de orez,
iar când ploua,
și plouă mult în Filipine,
organizatorii trebuiau să mute concursul
în casa cuiva.
Am întâlnit de asemenea străini binevoitori,
mai ales când am călătorit
în provincii izolate în Filipine.
Dar cel mai important, mi-am cunoscut
o parte din cei mai buni prieteni în acea comunitate.
În 2001,
mama mea, care s-a mutat la San Francisco,
m-a sunat să-mi spună că cererea de rezidență în America m-a fost aprobată.
și că pot să mă mut în Statele Unite.
M-am împotrivit.
I-am spus mamei:
„Mă simt bine aici, cu prietenii mei,
îmi place să călătoresc, să particip la concursuri de frumusețe.”
Dar după două săptămâni m-a sunat și mi-a spus:
„Știai că dacă te muți în Statele Unite
poți să-ți schimbi numele și sexul?”
A fost tot ce-am avut nevoie să aud.
Tot mama mi-a spus să-mi scriu numele
cu doi de E.
A venit cu mine când m-am operat
în Tailanda, la 19 ani.
Interesant, în unele orașe primitive din Tailanda
se fac unele din cele mai prestigioase,
sofisticate și sigure intervenții chirurgicale.
La vremea aceea, în Statele Unite,
trebuia să faci operație
ca să-ți poți schimba numele și indicatorul sexului.
În 2001, m-am mutat în San Francisco
și-mi aduc aminte că mă uitam la permisul meu de conducere,
în care era trecut numele Geena
și F ca indicator al sexului.
A fost un moment intens.
Unii oameni
folosesc permisul de conducere pentru a se identifica
sau pentru a arăta că au vârsta legală ca să consume alcool,
dar pentru mine, reprezenta permisiunea de a-mi trăi viața,
de a mă simți demnă.
Dintr-odată, temerile mele s-au micșorat.
Am simțit că-mi pot îndeplini visul
de a mă muta la New York și de a deveni model.
Mulți nu sunt atât de norocoși.
Mă gândesc la o femeie pe nume Ayla Nettles.
O tânără din New York,
care și-a trăit adevărul cu curaj,
dar căreia ura i-a pus capăt vieții.
Pentru majoritatea celor din comunitatea mea,
asta e realitatea în care trăim.
Rata de sinucidere e de nouă ori mai mare
decât în rândul restului populației.
În fiecare an, 20 noiembrie
e zi de veghe, în întreaga lume,
dedicată Comemorării Transgenderilor.
Mă aflu pe această scenă
datorită multora care au luptat
pentru dreptate.
Ele sunt Marsha P. Johnson și Sylvia Rivera.
Azi, chiar în acest moment,
am dezvăluit totul.
Nu mai pot ține adevărul
doar pentru mine.
Vreau să fac tot ce pot ca să-i ajut pe alții
să trăiască fără rușine și teroare.
M-am destăinuit aici
pentru ca în viitor să nu mai fie nevoie
de o zi ca 20 noiembrie.
Adevărul meu cel mai profund m-a făcut să accept cine sunt.
Tu vei accepta?
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)
Mulțumesc.
(Aplauze)
Geena, am o întrebare pentru tine.
Mă întreb ce le-ai spune
în mod special părinților,
dar, lărgind cercul, prietenilor,
familiei, oricui ar putea
întâlni un copil sau o persoană
care nu se simte deloc comod
cu sexul care i-a fost atribuit la naștere.
Ce le-ai spune
membrilor familiei acelei persoane,
ca să-i ajuți să devină buni,
înțelegători și atenți?
Sigur. Eu, una, sunt foarte norocoasă.
Susținerea de care m-am bucurat, în special din partea mamei mele,
și familia mea
contează enorm.
De fiecare dată când îndrumam
tinere transgender,
uneori, când mă sunau
și-mi spuneau că părinții lor nu pot să accepte adevărul,
o sunam pe mama și-i spuneam:
„Mamă, poți s-o suni pe femeia asta?”
Uneori funcționa, alteori nu.
Identitatea sexuală
este esența oricărei ființe, nu-i așa?
Tuturor ni se atribuie sexul la naștere.
Ce încerc să fac
e să le explic
că uneori ceea ce ni se atribuie nu se potrivește cu ce simțim
și că ar trebui ca oamenii să fie liberi
să se identifice singuri.
Ar trebui să discutăm asta
cu părinți, cu colegi.
Mișcarea transgender
se află foarte la început,
comparativ cu felul în care a început mișcarea gay.
Sunt încă multe lucruri de făcut.
Ar trebui să existe înțelegere.
Oamenii ar trebui să fie curioși
și să pună întrebări
și sper ca voi să fiți aliații mei.
Mulțumesc. A fost minunat.
(Aplauze)