העולם עושה מכם משהו שאתם לא,
אבל אתם יודעים בפנים מה אתם,
והשאלה הזאת בוערת בליבכם:
איך אתם תהפכו לזה?
אני יכולה להיות ייחודית במידת מה בזה,
אבל אני לא לבד,
לא לבד בכלל.
אז כשהפכתי לדוגמנית,
הרגשתי שאני סוף סוף השגתי את החלום
שאני תמיד רציתי מאז היותי ילדה צעירה.
העצמי החיצוני סוף סוף תאם את האמת הפנימית שלי,
האני הפנימי שלי.
מסיבות מסובכות שאני אגיע אליהן מאוחר יותר,
כשאני מסתכלת על התמונה הזאת,
באותו הזמן הרגשתי כאילו, ג'יינה, עשית זאת,
את עשית את זה
את הגעת.
אבל בחודש אוקטובר האחרון,
הבנתי שאני רק התחלתי.
כולנו מוכנסים לקופסות על ידי המשפחה שלנו,
על ידי הדת שלנו,
על ידי החברה שלנו,
הרגע שלנו בהיסטוריה,
אפילו הגוף שלנו.
לחלק מהאנשים יש האומץ להשתחרר,
שלא לקבל את המגבלות שהוטלו על ידי
הצבע של עורם
או על ידי אמונותיהם של אלה המקיפים אותם.
אנשים אלו הם תמיד האיום
לסטטוס קוו,
למה שנחשב מקובל.
במקרה שלי, בתשע השנים האחרונות,
חלק מהשכנים שלי,
חלק מחברי, קולגות, אפילו הסוכנת שלי,
לא ידעו על ההסטוריה שלי.
אני חושבת, בתעלומה, זה נקרא חשיפה.
הנה שלי.
אני נחשבתי כזכר בלידתי
בהסתמך על המראה של איברי המין שלי.
אני זוכרת כשהייתי בת 5
בפיליפינים כשהלכתי מסביב לבית שלנו,
תמיד לבשתי את החולצה על ראשי.
ואמא שלי שאלה אותי,
"איך יתכן שאת תמיד שמה את החולצה הזאת על ראשך?"
אני אמרתי, "אמא, זה השיער שלי. אני ילדה."
ידעתי אז כיצד לזהות את עצמי.
מגדר מאז ומתמיד נחשב לעובדה,
בלתי ניתנת לשינוי,
אבל עכשיו אנחנו יודעים שזה בעצם יותר גמיש,
סבוך ומיסתורי.
בגלל הצלחתי, מעולם לא היה לי האומץ
לחלוק את סיפורי,
לא בגלל שחשבתי שמה שאני לא בסדר,
אלא בגלל האופן שבו העולם מתייחס לאלה מאתנו
המבקשים להשתחרר.
מידי יום,
אני כל כך אסירת תודה, כי אני אישה.
יש לי אמא ואבא ומשפחה
שקיבלה אותי כמי שאני.
רבים אינם ברי מזל כל כך.
יש מסורת ארוכה בתרבות אסיה
שחוגגת את התעלומה של המגדר.
ישנה אלת חמלה בודהיסטית.
ישנה אלת הינדו, אלת היג'רה.
אז כשהייתי בת 8,
הייתי בחגיגה בפיליפינים חוגגת
את התעלומות האלה.
הייתי בקדמת הבמה,
ואני זוכרת, יצאה אישה יפה
ממש מולי,
ואני זוכרת את שברגע הזה משהו נגע בי:
כזאת אישה הייתי רוצה להיות.
אז כשהייתי בת 15,
עדיין מתלבשת כבן,
פגשתי את האישה הזאת בשם טי.אל.
היא מנהלת תחרות יופי טרנסג'נדרית.
בלילה ההוא היא שאלה אותי,
"איך יתכן שאת לא מצטרפת לתחרות מלכת היופי?"
היא שכנעה אותי שאם אני אצטרף
היא תטפל בעלויות ההרשמה
והבגדים,
ובלילה ההוא,
אני זכיתי בבגד הים הכי טוב
ובשמלה הארוכה הכי טובה
ומוקמתי כסגנית שנייה
מתוך 40+ מועמדות.
הרגע הזה שינה את חיי.
ברגע אחד, הוצג בפני
עולם של תחרויות יופי.
לא הרבה אנשים יכולים להגיד שהעבודה הראשונה שלהם
היא להיות מלכה בתחרות יופי לנשים טרנסג'נדריות
אבל אני אקח את זה.
אז בין גיל 15 ל-17, אני הצטרפתי
לתחרות היוקרתית ביותר
לתחרות שנערכה בחלק האחורי של המשאית, פשוטו כמשמעו,
או לפעמים זה יהיה מדרכה בסמוך לשדה אורז,
וכשירד גשם --
יורד גשם רב בפיליפינים --
המארגנים היו צריכים להזיז אותה
לתוך בית של מישהו.
אני גם חוויתי את טוב הלב של זרים,
במיוחד כשטיילנו
במחוזות מרוחקים בפיליפינים.
אבל הכי חשוב, פגשתי
כמה מחברי הטובים ביותר בקהילה הזאת.
בשנת 2001,
אמא שלי, שעברה לסן פרנסיסקו,
התקשרה ואמרה לי שהעתירה שלי לויזה הגיעה,
שעכשיו אני יכולה לעבור לארצות הברית.
אני התנגדתי לזה.
אמרתי לאמי, "אמא, כיף לי.
אני כאן עם חברים שלי,
אני אוהבת לטייל, להיות מלכת תחרות יופי."
אבל אז שבועיים לאחר מכן, היא התקשרה, היא אמרה,
"ידעת שאם את עוברת לארצות הברית
את יכולה לשנות את שמך ואת הסמן המגדרי שלך?"
זה כל מה שהייתי צריכה לשמוע.
אמא שלי גם אמרה לי לשים שני אי (אות E)
באיות של שמי.
היא גם באה איתי כשעשיתי ניתוח
בתאילנד בגיל 19.
זה מעניין, בחלק מהערים הכי כפריות בתאילנד,
הם מבצעים חלק
מהניתוחים הכי יוקרתיים בטוחים ומתוחכמים.
באותו זמן בארצות הברית,
הייתם צריכים לעבור ניתוח
לפני שיכולתם לשנות את הסמן המגדרי ושמכם.
אז בשנת 2001, עברתי לסן פרנסיסקו,
ואני זוכרת שהסתכלתי על רשיון הנהיגה הקליפורני שלי
עם השם ג'ינה
וסמן מגדרי נקבה (F).
זה היה רגע עוצמתי.
לחלק מהאנשים,
תעודת הזהות שלהם היא הרשיון שלהם לנהוג
או אפילו כדי לקנות משקה,
אבל עבורי, זה היה רשיון לחיות,
כדי להרגיש מכובדת.
לפתע פתאום, הפחדים שלי מוזערו.
הרגשתי כאילו כבשתי את חלומי
ועברתי לניו יורק כדי להיות דוגמנית.
רבים אינם ברי מזל כל כך.
אני חושבת על האישה הזאת איילה נטלס.
היא מניו יורק, היא אישה צעירה
שחיה באומץ את חלומה.
אבל שנאה שמה קץ לחייה.
בעבור רוב הקהילה שלי,
זאת המציאות בה אנו חיים.
שעור ההתאבדויות אצלנו גבוה פי תשעה
מזה של האוכלוסיה הכללית.
בכל 20 לנובמבר,
יש לנו עצרת גלובלית
ליום הזכרון לטרנסג'נדרים
אני על הבמה הזאת
בגלל שיש היסטוריה הארוכה של אנשים שלחמו
וקמו נגד העוול.
אלו מרשה פ ג'ונסון וסילביה ריברה.
היום, ממש ברגע זה,
יוצאת האני האמיתית.
אני לא יכולה יותר לחיות את האמת שלי
בשבילי ולעצמי.
אני רוצה לעשות את הכי טוב שלי למען האחרים
לחיות את האמת שלהם ללא בושה או פחד.
אני כאן, נחשפת,
כדי שיום אחד לעולם לא נצטרך
את עצרת ה-20 לנובמבר.
האמת הפנימית שלי אפשרה לי לקבל את מי שאני.
האם אתם?
תודה רבה לכם.
(מחיאות כפיים)
תודה לכם. תודה לכם. תודה לכם (מחיאות כפיים)
קטרין שולטס: ג'ינה, שאלה אחת מהירה.
אני תוהה מה היית אומרת,
במיוחד להורים,
אבל בצורה רחבה יותר, לחברים,
למשפחות, לכל אחד שמוצא עצמו
נתקל בילד או אדם
הנאבק עם ולא נוח להם עם
המגדר שמיוחס להם,
מה היית אומרת
לבני המשפחה של אותו אדם
שיעזור להם להיות טובים ואכפתים ונחמדים
אליו כבני משפחה?
ג'ינה רוסרו: בטח. ובכן. ראשית, באמת, אני כל כך מבורכת.
התמיכה, בעיקר עם אמא שלי,
והמשפחה שלי, בעצמה
היא פשוט כל כך חזקה.
אני זוכרת כל פעם שאימנתי
אישה טרנסג'נדרית צעירה, הייתי מדריכה אותן,
ולפעמים כשהן התקשרו אלי
ואמרו לי שההורים שלהם לא מקבלים זאת,
הייתי מרימה את הטלפון ומתקשרת ואומרת לאמא שלי,
"אמא, את יכולה להתקשר לאישה הזאת?"
ולפעמים זה עבד, לפעמים זה לא, אז --
אבל זאת רק, זהות מגדרית
נמצאת במהותנו, נכון?
אני מתכוונת, כולנו מקבלים מגדר בלידתנו,
אז מה שאני מנסה לעשות
זה ליצור את השיחה הזאת
שלפעמים זהות מגדרית לא תואמת,
ואמור להיות מרחב
שיאפשר לאנשים לזהות עצמם מגדרית.
והשיחה הזאת שאמחנו אמורים לעשות
עם הורים, עם קולגות.
התנועה הטרנסג'נדרית,
היא ממש בתחילתה,
בהשוואה לאיך שהתנועה הגאה התחילה.
עדיין יש הרבה עבודה שצריך לעשות.
צריכה להיות הבנה.
אמור להיות מרחב של סקרנות
ושאילת שאלות,
ואני מקווה שכולכם תהיו בעלי הברית שלי.
ק.ש: תודה לך, זה היה מקסים. ג.ר: תודה לכם.
(מחיאות כפיים)