Чому коти так поводяться?
Вони зворушливо милі,
і, судячи із 26 мільярдів переглядів понад 2 мільйонів відео на YouTube,
як вони хапають здобич,
підстрибують,
лазять,
ласують,
крадуться,
деруться,
вібрують
та муркочуть,
можна з упевненістю сказати:
коти вміють розвеселити.
Така дещо дивна котяча поведінка --
і кумедна, і незрозуміла --
багатьох змушує запитувати: "Чому коти так роблять?"
Коти завжди були хижаками-самітниками для менших тварин
і, водночас, здобиччю для більших м'ясоїдних.
За таких обставин
виживання їхнього виду залежало від важливої інстинктивної поведінки,
яку ми досі помічаємо у диких і домашніх котів.
Хоча котячі звички вашої улюблениці Ґрізмо видаються дивними,
у дикій природі ця ж поведінка,
яка була природно притаманна котам протягом мільйонів років,
зробила б Ґрізмо суперкотом.
Завдяки унікальній будові м'язів і здатності добре зберігати рівновагу
коти вилізали якнайвище, щоб оглядати свою територію
і шукати здобич.
Ґрізмо не потрібні ці вміння, щоб знайти і вполювати обід сьогодні у своїй мисці,
та інстинкти підказують,
що оглядати кімнату з вершечка книжкової шафи --
це саме те, що їй слід робити.
Як хижаки, коти завжди використовують нагоду, щоб полювати.
Оскільки їхня здобич переважно дрібна,
у дикій природі їм потрібно було часто харчуватись,
використовуючи стратегію "переслідуй, нападай, вбивай, їж",
аби бути ситими.
Ось чому Ґрізмо полюбляє переслідувати іграшки і накидатись на них,
а ще їсти невеликими порціями вдень і вночі.
Також у природі дрібна здобич часто ховається у вузьких щілинах,
тож звичку Ґрізмо залазити у різні місця можна пояснити тим,
що її туди приваблює та ж цікавість,
яка допомагала забезпечити продовження її виду протягом мільйонів років.
Диким котам були потрібні гострі кігті, щоб лазити, полювати і захищатись.
Точіння кігтів об найближчу поверхню допомагало їм підтримувати форму,
розминати м'язи спини і лап,
і навіть позбуватись стресу.
Тож, не те, щоб Ґрізмо ненавиділа ваш диван,
крісло,
пуф,
подушки,
штори
і все інше, що опиняється поблизу неї.
Вона роздирає ці речі на клапті, дбаючи про гостроту своїх кігтів,
тому що саме це й робили її предки, аби вижити.
Як тварини, котрі могли стати здобиччю,
коти розвивали певні навички, щоб їх не піймали,
і в дикій природі ті, які найкраще вміли уникати хижаків, виживали.
Тож, у вашому домі
Ґрізмо -- експерт із проникнення у невеликі щілини,
різноманітних пошуків і ховання у несподіваних місцях.
Це теж пояснює, чому вона любить, коли її лоток чистий і без запаху.
Так її місцезнаходження буде важче виявити хижакам,
які можуть нишпорити навколо, принюхуючись.
Враховуючи все, що ми знаємо про котів,
схоже на те, що їхня найхарактерніша поведінка
є все ж найзагадковішою.
Коти можуть мурчати з абсолютно різних причин,
наприклад, від радості,
стресу
чи голоду.
Та, що цікаво, частота їхнього мурчання --
від 25 до 150 герц --
є такою, що може стимулювати регенерацію тканин.
Тож, крім того, що мурчання Ґрізмо чудово допомагає заснути,
припускають, що воно ще й лікує її м'язи і кості,
а, можливо, й ваші теж.
Вони еволюціонували
водночас як хижаки-самітники, які полювали і вбивали, щоб поживитись,
і обережна здобич, яка ховалась і тікала, щоб врятуватись.
Тому сьогодні коти ще володіють багатьма із тих же інстинктів,
які допомагали їм виживати у дикій природі протягом мільйонів років.
Це пояснює деяку їхню, на перший погляд, дивну поведінку.
Для них наша домівка -- це джунглі.
Та якщо це все -- правда, то, в очах нашої власної кішки,
ким є ми?
Великі, німі, безшерсті коти, котрі змагаються з нею за ресурси?
Безмозкі хижаки, яких вона щодня здатна перехитрити?
Або ж вони думають, що ми -- здобич.