Existuje vaše skutočné ja?
Toto sa vám môže zdať ako veľmi zvláštna otázka.
Pretože sa možno pýtate,
ako nájdeme vaše skutočné ja,
ako viete, čo je skutočné ja?
A tak ďalej.
Ale predstava, že vaše skutočné ja musí existovať,
tá je samozrejme pochopiteľná.
Ak je vo svete niečo skutočné, ste to vy.
Nuž, nie som si celkom istý.
Minimálne musíme lepšie pochopiť, čo to znamená.
Myslím, že v našej kultúre je okolo nás mnoho vecí,
ktoré upevňujú predstavu,
že každý z nás má určité jadro, podstatu.
To je niečo, čo znamená, že vy ste vy, čo vás definuje
a je to istým spôsobom trvalé a nemenné.
Najjednoduchšia forma, v akej to poznáme,
sú veci ako horoskopy.
Viete, ľudia sa dnes na ne veľmi upínajú.
Dávajú si ich na svoj facebookový profil,
akoby boli významné,
dokonca poznáte aj váš čínsky horoskop.
Existujú aj vedeckejšie verzie,
všetky druhy analýzy typu osobnosti,
ako sú napríklad testy podľa Myersovej a Briggsovej.
Neviem, či ste si ich robili.
Mnoho spoločností ich využíva pri náboroch.
Odpoviete na množstvo otázok
a to by malo odhaliť niečo o jadre vašej osobnosti.
A samozrejme, všeobecné nadšenie je obrovské.
V časopisoch ako je tento zbadáte,
v ľavom dolnom rohu, propagujú doslova v každom čísle
niečo spojené s osobnosťou.
A keď si vyberiete jeden z tých časopisov,
je ťažké odolať, však?
Urobiť si test, aby ste zistili, aký je váš štýl učenia sa,
aký je váš štýl milovania, alebo aký je váš štýl práce?
Ste takýto druh človeka alebo taký?
Myslím si, že máme všeobecnú predstavu,
že existuje typ jadra alebo podstata nás samých,
ktorú máme objaviť.
A že to je taká trvalá pravda o nás,
niečo, čo je po celý život rovnaké.
A toto je predstava, ktorú chcem spochybniť.
A musím to povedať teraz, poviem to aj trochu neskôr,
ale nespochybňujem ju len preto, že som čudný,
táto pochybnosť má v skutočnosti veľmi dlhú a významnú minulosť.
Tu je všeobecná predstava.
Existujete vy.
Ste tými jedincami, ktorými ste, a máte takýto typ jadra.
Vo vašom živote, samozrejme,
zbierate rôzne zážitky a tak podobne.
Takže máte spomienky,
a tieto spomienky sú pomôckami na tvorbu toho, kým ste.
Máte túžby, možno po sladkostiach,
možno po niečom, o čom nechceme hovoriť
o jedenástej doobeda v škole.
Máte presvedčenia.
Toto je poznávacia značka niekoho v Amerike.
Neviem, či táto značka, na ktorej stojí „mesiáš1“
chce povedať, že vodič verí v mesiáša,
alebo, že on sám je mesiáš.
Každopádne, má vieru v mesiáša.
Máme vedomosti.
Takisto máme pocity a skúsenosti.
Nie sú to len intelektuálne veci.
Toto je taký všeobecný model, podľa mňa,
čo je to osoba.
Toto je osoba, ktorá má všetko, čo tvorí našu životnú skúsenosť.
Ale návrh, ktorý vám chcem dnes predstaviť,
znie, že na tomto modeli je niečo od základu nesprávne.
A môžem vám ukázať, čo je zlé, jediným kliknutím.
V skutočnosti totiž nie je žiadne „vy“, v strede týchto zážitkov.
Zvláštna myšlienka? Nuž, možno nie.
Čo je tam teda?
Nuž, určite sú tam spomienky, túžby, úmysly, pocity
a tak podobne.
Ale deje sa to, že tieto veci existujú,
a sú svojím spôsobom zjednotené,
prekrývajú sa, sú prepojené rôznymi spôsobmi.
Sú spojené čiastočne a možno dokonca úplne,
pretože všetky patria k jednému telu a jednému mozgu.
Ale existuje tiež príbeh, ktorý o sebe hovoríme,
zážitky, ktoré máme, keď si spomíname na veci z minulosti.
Niečo robíme kvôli niečomu inému.
Takže to, po čom túžime, je čiastočne výsledkom toho, čomu veríme,
a to, čo si pamätáme, nám tiež hovorí, čo poznáme.
Takže v skutočnosti, sú tu všetky tieto veci
ako presvedčenia, túžby, pocity, skúsenosti,
všetky sú navzájom prepojené,
a to ste práve vy.
Z jedného pohľadu je tu len malý rozdiel oproti všeobecnému modelu.
Z iného pohľadu je ten rozdiel obrovský.
Je to posun od uvažovania o sebe
ako o veci, ktorá má všetky životné skúsenosti,
k uvažovaniu o sebe jednoducho ako
o súbore týchto životných skúseností.
Ste súhrnom vašich častí.
Tieto časti sú samozrejme aj fyzické časti,
mozog, telo a nohy a ďalšie veci,
ale v skutočnosti nie sú také dôležité.
Ak máte transplantované srdce, ste stále tá istá osoba.
Ak máte transplantovanú pamäť, ste tá istá osoba?
Ak by ste mali transplantovanú vieru, boli by ste tá istá osoba?
Táto predstava čím sme, spôsob chápať samých seba,
nie ako nejakú trvalú bytosť so skúsenosťami,
ale ako súbor skúseností,
vám môže pripadať čudná.
Ale nemyslím si, že by mala byť čudná.
Istým spôsobom je to bežné.
Navrhujem, aby ste sa, pre porovnanie,
zamysleli o takpovediac čomkoľvek inom vo vesmíre,
možno okrem úplne najzákladnejších síl a energií.
Vezmime si takú vodu.
Nie som veľmi dobrý vo vede.
Môžeme povedať že voda má dve časti z vodíka
a jednu časť z kyslíka, však?
Všetci to vieme.
Dúfam, že v tejto miestnosti nie je nikto, kto si myslí, že to znamená,
že existuje vec zvaná voda,
k nej sú pridané atómy vodíka a kyslíka
a to je voda.
Samozrejme, že nie.
Veľmi ľahko a jednoznačne pochopíme,
že voda nie je nič viac,
než vhodne usporiadané molekuly vodíka a kyslíka.
Všetko ostatné vo vesmíre je rovnaké.
Napríklad, na mojich hodinkách nie je nič záhadné.
Hovoríme, že hodinky majú ciferník, ručičky
a mechanizmus a baterku.
Ale to vlastne znamená,
že si nemyslíme, že je vec zvaná hodinky,
ku ktorej potom pridáme všetky tieto kúsky.
Veľmi dobre chápeme, že dostanete časti hodiniek,
zložíte ich dokopy a vytvoríte hodinky.
Takže, ak všetko ostatné vo vesmíre funguje takto,
prečo sme my iní?
Prečo o sebe uvažujeme
nie ako o súbore našich častí,
ale ako o oddelenej, trvalej bytosti, ktorá má tieto časti?
V skutočnosti tento pohľad nie je až taký nový.
Má dosť dlhý rodokmeň.
Nájdete ho v budhizme,
nájdete ho vo filozofii 17. a 18. storočia,
odkiaľ prešiel až do súčasnosti, vďaka ľuďom ako Locke a Hume.
Je zaujímavé, že tento pohľad,
je stále viac podporovaný neurovedou.
Toto je Paul Broks, je klinický neuropsychológ
a tvrdí:
„Máme hlboké tušenie, že existuje jadro,
podstata, a je ťažké sa ho zbaviť,
predpokladám, že pravdepodobne nemožné.
Je však pravda, že neuroveda potvrdzuje, že v mozgu nie je žiadne centrum,
kde sa všetky veci spájajú.“
Takže keď sa pozriete na mozog
a na to, ako mozog umožňuje vnímanie samého seba,
zistíte, že v mozgu nie je centrálny kontrolný bod.
Nie je tam nič také ako centrum všetkého diania.
V mozgu je množstvo rôznych procesov,
z ktorých každý prebieha svojím spôsobom celkom nezávisle.
Ale vďaka spôsobu, ktorým sa spájajú,
získavame vedomie o samom sebe.
V knihe na to používam termín ego trik.
Je to taký automatický trik.
Nie je to tak, že by sme neexistovali,
trik je v tom, že v nás navodzuje pocit,
že v našom vnútri je niečo jednotnejšie ako tam naozaj je.
Môžete si myslieť, že táto predstava je znepokojujúca.
Môžete si myslieť, že ak je to pravda,
potom pre nikoho z nás neexistuje žiadne nepominuteľné jadro,
žiadna trvalá podstata,
znamená to, že vlastné ja je ilúzia?
Znamená to, že vlastne neexistujeme?
Nie je žiadne skutočné vy.
Ale mnoho ľudí stále verí týmto rečiam o ilúzii a podobne.
Toto sú traja psychológovia, Thomas Metzinger, Bruce Hood,
Susan Blackmoreová,
veľa týchto ľudí hovorí o ilúzii,
vlastné ja je ilúzia, je to fikcia.
Ale nemyslím si, že toto je veľmi nápomocný uhol pohľadu na vec.
Späť k hodinkám.
Hodinky nie sú ilúzia, pretože nie sú ničím iným
ako súborom ich častí.
Rovnakým spôsobom ani my nie sme ilúzia.
Fakt, že sme v istom ohľade veľmi, veľmi komplexným súborom,
organizovaným súborom častí,
neznamená, že nie sme skutoční.
Môžem vám na to povedať veľmi kostrbatú metaforu.
Zoberme si taký vodopád.
V Argentíne sú vodopády Iguazú.
Ak sa zamyslíte nad niečím takýmto,
uznáte, že v mnohých ohľadoch,
na tomto nie je nič trvalé.
Už len tým, že sa to stále mení.
Voda si stále hĺbi nové kanály,
vplyvom zmien, prúdov a počasia,
niektoré sa vysušia, iné vytvoria.
Samozrejme, voda, ktorá prechádza vodopádom,
je iná v každom okamihu.
Ale to neznamená, že vodopády Iguazú sú ilúzia.
To neznamená, že nie sú skutočné.
Znamená to, že ich musíme chápať
ako niečo, čo má minulosť,
čo má určité prvky, ktoré to držia pohromade,
ale je to proces, je to plynulé a stále sa meniace.
Myslím si, že to je model, ako chápať nás samých,
a je to oslobodzujúci model.
Pretože ak si myslíte, že máte pevnú trvalú podstatu,
ktorá je stále rovnaká počas vášho života, za každých okolností,
ste istým spôsobom uväznení.
Narodíte sa s podstatou,
tou ste, až pokým nezomriete,
ak veríte v posmrtný život, možno aj potom.
Ale ak o sebe uvažujete ako o bytosti,
nie o veci ako takej, ale ako o type procesu,
o niečom, čo sa mení,
je to celkom oslobodzujúce.
Pretože na rozdiel od vodopádov,
máme schopnosť do určitej miery
nasmerovať náš rozvoj.
Musíme však byť opatrní, že?
Ak príliš veľa pozeráte X-Factor, môžete podľahnúť predstave,
že my všetci môžeme byť čímkoľvek, čím chceme byť.
To nie je pravda.
Dnes ráno som počul výborných muzikantov,
a plne si uvedomujem, že v žiadnom prípade nemôžem byť taký dobrý ako oni.
Mohol by som tvrdo trénovať a možno byť dobrý,
ale nemám tú skutočnú prirodzenú schopnosť.
V tom, čo môžeme dosiahnuť, sú limity.
Limity sú aj v tom, čo môžeme urobiť z nás samých.
Napriek tomu, máme túto schopnosť,
v istom zmysle sa formovať.
Pravé ja teda, takpovediac,
nie je niečo, čo by ste mali objaviť,
nepozriete sa do svojej duše a nenájdete svoje pravé ja.
Čo čiastočne robíte, je, prinajmenšom,
že vlastne vytvárate vaše pravé ja.
A toto si myslím, že je veľmi významné,
hlavne v tejto fáze života, v ktorej ste.
Budete si vedomí skutočnosti,
koľko sa na vás zmenilo za posledné roky.
Ak máte nejaké vaše videá spred troch alebo štyroch rokov,
cítite sa pravdepodobne trápne, pretože sa na nich nespoznávate.
Preto chcem rozšíriť správu, že to, čo potrebujeme robiť,
je uvažovať o nás ako o veciach, ktoré môžeme tvarovať,
smerovať a meniť.
Toto je Budhov citát:
„Kopáči studní vedú vodu,
výrobcovia šípov ohýbajú šípy,
tesári ohýbajú drevené poleno,
múdri ľudia upravujú samých seba.“
A to je myšlienka, ktorou končím,
vaše pravé ja nie je niečo, po čom musíte pátrať,
ako po tajomstve, a možno vôbec nič nezistíte.
Pokiaľ máte vaše pravé ja,
je to niečo, čo sčasti odhalíte,
ale sčasti vytvoríte,
a to je podľa mňa, oslobodzujúca a vzrušujúca vyhliadka.
Ďakujem vám veľmi pekne.
(potlesk)