Acum 10 ani am scris o carte cu titlul
„Ultimul nostru secol?”, cu semnul întrebării.
Editura a șters semnul întrebării.
(Râsete)
Editura americană a schimbat titlul cărții
în „Ultima noastră oră”.
Americanii caută satisfacție imediată și invers.
(Râsete)
Tema cărții era următoarea:
Pământul există de 45 de milioane de secole,
dar acest secol e deosebit;
este primul în care o specie, a noastră, are viitorul planetei în mâinile sale.
În aproape toată istoria Pământului, amenințările au venit din natură:
boli, cutremure, asteroizi și tot așa.
Dar de acum înainte, pericolele cele mai mari le producem noi.
Şi nu mai e vorba doar de pericolul nuclear;
în lumea noastră interconectată penele de rețea se pot propaga global;
zborul în avion poate răspândi pandemii în toată lumea în câteva zile;
mass-media socială poate răspândi panică și zvonuri
literalmente cu viteza luminii.
Ne facem prea multe griji despre riscurile minore:
accidente aeriene improbabile, substanțe cancerigene în mâncare,
doze reduse de radiații și altele.
Dar noi și stăpânii noștri politici
suferim de negarea scenariilor catastrofice.
Din fericire, cele mai rele nu s-au petrecut
și probabil nici nu se vor petrece.
Dar dacă un eveniment e potențial devastator,
merită să plătim o asigurare substanțială
ca să ne protejăm, chiar dacă e improbabil,
tot așa cum ne facem asigurare de incendiu pentru casă.
Pe măsură ce știința oferă mai multă putere și mai mari promisiuni,
reversul medaliei e din ce în ce mai înfricoșător.
Devenim tot mai vulnerabili.
Peste câteva decenii,
milioane de oameni vor putea abuza de progresele rapide din biotehnologie,
exact cum abuzează azi de tehnologia informaticii.
Freeman Dyson, într-o prezentare la TED,
a prezis că noile generații de copii vor proiecta și crea organisme noi
la fel de ușor cum se juca generația lui cu setul de experimente de chimie.
Poate ideea e puțin științifico-fantastică,
dar dacă măcar o parte din scenariu va deveni realitate
ecologia și chiar specia noastră sigur nu vor supraviețui mult neatinse.
De exemplu, unii ecologiști extremiști consideră
că ar fi mai bine pentru planeta noastră, pentru Gaea,
dacă ar fi mult mai puțini oameni.
Ce se va întâmpla când aceștia vor stăpâni tehnica biologiei sintetice
care va fi larg răspândită până în 2050?
Până atunci și alte coșmaruri SF ar putea să devină realitate
— roboți proști care dezertează sau o rețea care capătă conștiință —
și să ne amenințe pe toți.
Ne putem feri de astfel de riscuri prin legislație?
Sigur că trebuie să încercăm, dar firmele sunt atât de concurențiale,
atât de globalizate și se află sub atâta presiune comercială,
încât orice se poate face se va face undeva,
orice ar spune legile.
E ca la droguri: încercăm să le limităm prin legi, dar nu putem.
Satul global își va avea și el proștii satului,
iar ei vor acționa la scară globală.
Cum spuneam și în carte, călătoria prin acest secol va fi plină de hopuri.
Societatea noastră s-ar putea să aibă și regrese.
Sunt 50% șanse pentru un regres grav.
Dar sunt oare posibile evenimente care să fie încă și mai grave,
care ar putea să stingă viața complet?
Când a pornit noul accelerator de particule
unii s-au întrebat îngrijorați dacă nu va distruge planeta sau, mai rău,
dacă nu va rupe țesătura spațiului.
Din fericire, ni s-au putut da garanții.
Eu și alții am arătat că natura a făcut deja aceleași experimente
de n-șpe milioane de ori până acum, prin coliziuni de raze cosmice.
Sigur, oamenii de știință trebuie să fie atenți
cu experimentele care generează condiții fără precedent în mediul natural.
Biologii trebuie să evite eliberarea potențial devastatoare
de agenți patogeni modificați genetic.
Și apropo, aversiunea noastră intensă
față de riscul de dezastre cu adevărat existențiale
depinde de o chestiune filozofică și etică,
și anume aceasta.
Imaginați-vă două scenarii.
În scenariul A se extermină 90% din omenire.
În scenariul B omenirea se extermină 100%.
Cu cât e mai rău scenariul B decât A?
Unii ar zice cu 10% mai rău.
Numărul de cadavre e cu 10% mai mare.
Dar eu susțin că scenariul B e incomparabil mai rău.
Ca astronom nu pot să cred că rasa umană constituie sfârșitul istoriei.
Mai sunt 5 miliarde de ani până își dă Soarele duhul,
iar universul poate dura o veșnicie.
Atunci evoluția de după omenire,
aici pe Pământ cât și undeva departe,
poate continua la fel de mult ca procesul darwinist
care ne-a produs pe noi și poate fi chiar mai minunată.
În plus, de acum înainte evoluția va fi mult mai rapidă,
la scara de timp a tehnologiei, nu a selecției naturale.
Desigur, având în vedere această miză imensă,
nu trebuie să acceptăm nici măcar un risc de 1 la 1 miliard
ca dispariția rasei umane să nimicească acest imens potențial.
Unele scenarii imaginate ar putea fi științifico-fantastice,
dar altele pot fi îngrijorător de reale.
O maximă importantă spune că nefamiliarul nu-i totuna cu improbabilul.
Tocmai de aceea la Universitatea Cambridge înființăm un centru
pentru a studia cum vom atenua aceste riscuri existențiale.
Credem că merită ca o mână de oameni să analizeze aceste dezastre potențiale
și primim orice ajutor ni se oferă,
pentru că avem în grijă acest prețios punct albastru într-un cosmos vast,
o planetă pe care o așteaptă 50 de milioane de secole.
Atunci hai să nu-i primejduim viitorul.
Aș dori să închei citând un mare om de știință pe nume Peter Medawar.
Citez:
„Clopotele care bat pentru omenire sunt ca tălăngile vitelor din Alpi.
Sunt legate la gâtul nostru,
și este vina noastră dacă nu scot un sunet frumos și melodios.”
Vă mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)