Prije deset godina napisao sam knjigu koju sam nazvao
"Naše posljednje stoljeće?" Upitnik.
Moji izdavači izbacili su upitnik. (Smijeh)
Američki izdavači promijenili su naslov
u "Naš posljednji sat."
Amerikanci žele trenutno zadovoljenje i obrnuto.
(Smijeh)
Moja tema je bila:
Naša Zemlja postoji 45 milijuna stoljeća,
ali ovo stoljeće je posebno.
Ono je prvo u kojemu jedna vrsta, naša,
drži budućnost planeta u svojim rukama.
Kroz čitavu Zemljinu povijest,
prijetnje su dolazile iz prirode.
Bolesti, potresi, asteroidi i tako dalje...
Ali odsad nadalje, najveće opasnosti dolaze od nas.
I više to nije samo nuklearna prijetnja.
U našem međupovezanom svijetu
mrežni se kvarovi mogu širiti globalno:
zračni promet može proširiti pandemije cijelim svijetom u nekoliko dana,
a društvenim se mrežama panika i glasine mogu proširiti
doslovno brzinom svjetlosti.
Previše se brinemo zbog malih opasnosti -
malo vjerojatnih zrakoplovnih udesa, kancerogenih tvari u hrani,
niskih doza radijacije, i tako dalje...
Ali, mi i naši politički gospodari
u zabludi smo u vezi s katastrofičnim scenarijima.
Najgori se, srećom, još nisu dogodili.
I vjerojatno se neće ni dogoditi.
Ali, ako je događaj potencijalno razoran,
vrijedi platiti značajnu premiju
kako bismo se osigurali od njega, čak i ako nije izgledan,
baš kako se osiguravamo protiv požara u kući.
Kako znanost nudi sve više moći i obećanja,
i naličje postaje sve strašnije.
Postajemo sve ranjiviji.
Unutar nekoliko desetljeća,
milijuni će imati mogućnost
zlorabiti brzo napredujuću biotehnologiju,
kao što danas zlorabe cyber-tehnologiju.
Freeman Dyson, u svom govoru na TED-u,
predvidio je da će djeca rutinski dizajnirati i kreirati nove organizme
kao što se njegova generacija igrala s priborom za kemiju.
Ovo možda graniči sa znanstvenom fantastikom,
ali obistini li se i djelić njegova scenarija,
naš odnos prema okolišu i sama naša vrsta
zasigurno ne bi dugo preživjeli neokrznuti.
Na primjer, postoje eko-ekstremisti
koji misle da bi za planet, za Geu, bilo bolje,
kad bi bilo mnogo manje ljudi.
Što će se dogoditi kad takvi ljudi ovladaju
tehnikama sintetičke biologije
koja će se proširiti do 2050.?
A dotad, druge znanstveno- fantastične noćne more
mogle bi postati stvarnost:
pobuna glupih robota,
ili mreža koja se otme našoj kontroli,
svima nam prijete.
Možemo li se propisima sačuvati od takvih rizika?
Svakako trebamo pokušati, ali ti su pothvati
silno natjecateljski, silno globalizirani,
i toliko pokretani komercijalnim pritiskom,
da će što god bude moguće učiniti negdje i biti učinjeno,
neovisno o ikakvim propisima.
Poput zakona o drogama - pokušavamo urediti, ali ne uspijevamo.
Globalno selo imat će svoje seoske idiote,
i oni će imati globalni utjecaj.
Kao što sam i rekao u svojoj knjizi,
bit će to grbava vožnja kroz ovo stoljeće.
Naše će društvo nailaziti na zapreke -
doista, 50%-tna je vjerojatnost ozbiljnog pogoršanja.
No, možemo li zamisliti događaje
koji bi mogli biti i gori,
koji bi mogli izbrisati sav život?
Kad je prvi put upotrijebljen novi akcelerator čestica,
neki su se ljudi zabrinuto pitali
može li on uništiti Zemlju ili, još gore,
pokidati samo tkivo svemira?
Srećom, mogu vas utješiti.
Ja i drugi istaknuli smo da je priroda
iste eksperimente izvela
bezbroj puta dosad -
sudaranjem kozmičkih zraka.
Ali, znanstvenici bi trebali biti oprezni
s eksperimentima kojima stvaraju uvjete
kakvi nisu u prirodi viđeni.
Biolozi bi trebali izbjegavati ispuštanje potencijalno razornih
genetski modificiranih patogena.
Usput, naša osobita odbojnost
prema rizičnosti stvarnih egzistencijalnih katastrofa
ovisi o filozofskom i etičkom pitanju,
a ono je sljedeće...
Sagledajte dva scenarija.
Scenarij A uništava 90 posto čovječanstva.
Scenarij B uništava 100 posto.
Koliko je B gore od A?
Neki bi rekli da je 10 posto gori.
Broj mrtvih je 10 posto viši.
Ja tvrdim da je B neusporedivo gori.
Kao astronom, ne mogu vjerovati
da su ljudi kraj priče.
Imamo pet milijardi godina prije nego sunce izgori,
i svemir će možda nastaviti zauvijek postojati.
Evolucija nakon ljudi,
ovdje na Zemlji i daleko izvan nje,
mogla bi biti duga koliko i darvinovski proces
koji je doveo do nas, a možda i čudesniji.
Buduće će se evolucije zaista zbivati puno brže,
gledajući tehnološku vremensku crtu,
ne onu prirodne selekcije.
Tako da zasigurno, gledajući te ogromne uloge,
ne bismo trebali prihvatiti ni rizik od jedan naprema milijardu
da će ljudsko izumiranje spriječiti
ovaj ogroman potencijal.
Neka predviđanja
doista mogu biti znanstvena fantastika,
ali druga mogu biti uznemirujuće realna.
Važna je maksima da nepoznato
nije isto što i nevjerojatno.
Upravo zato mi na Sveučilištu Cambridge
ustanovljujemo centar u kojemu ćemo proučavati kako ublažiti
ove egzistencijalne rizike.
Čini se da samo nekolicina ljudi smatra vrijednim
razmišljati o ovim potencijalnim katastrofama,
i trebamo svu pomoć koju možemo dobiti od drugih.
Mi upravljamo ovom dragocjenom
blijedoplavom točkom u nepreglednom kozmosu,
planetom s 50 milijuna stoljeća pred sobom.
Zato nemojmo ugroziti tu budućnost.
Završio bih s citatom
velikog znanstvenika, Petera Medawara:
"Zvona koja zvone za čovječanstvo
poput su zvona alpskih goveda.
Pričvršćena su za naše vratove,
i naša je krivnja ako ne stvore
pjevan i melodičan zvuk."
Hvala vam puno.
(Pljesak)