לפני 10 שנים כתבתי ספר תחת הכותרת:
"המאה האחרונה שלנו?" עם סימן שאלה.
המו"לים שלי מחקו את סימן השאלה. [צחוק]
המו"לים האמריקאיים שינו את הכותרת שלנו
ל"שעתנו האחרונה".
אמריקאים אוהבים סיפוק מיידי, ולהיפך.
[צחוק]
והרעיון בספר הוא זה:
כדור הארץ שלנו קיים מזה 45 מיליון מאות,
אבל המאה הנוכחית היא ייחודית --
זאת המאה הראשונה שבה מין אחד ויחיד, המין שלנו,
מחזיק בידיו את עתידו של כוכב הלכת.
כמעט בכל ההיסטוריה של כדור הארץ
האיומים הגיעו מן הטבע -
מחלות, רעידות אדמה, אסטרואידים וכן הלאה -
אבל מעתה והלאה, הסכנות החמורות ביותר מקורן בנו.
וכיום, לא מדובר רק באיום הגרעיני;
בעולמנו רב הקישורים,
קריסות של רשתות מסוגלות להכות גלים בכל העולם;
המסע האווירי מסוגל להפיץ מגפות בכל העולם בתוך ימים ספורים;
והתקשורת החברתית מסוגלת להפיץ בהלה ושמועות
במהירות האור, פשוטו כמשמעו.
אנו מתעסקים יותר מדי בסכנות משניות -
תאונות אוויריות בלתי-סבירות, מחוללי סרטן במזון,
מינוני קרינה נמוכים וכן הלאה -
אבל אנחנו ואדונינו הפוליטיים
חיים בהכחשה בכל האמור לתרחישי אסון.
הגרועים מכל, תודה לאל, טרם אירעו.
וכנראה גם לא יקרו.
אבל יש איזה אירוע שטומן בחובו חורבן,
ראוי לשלם בגינו איזו פרמיה משמעותית
כדי להתגונן בפניו, לא-סביר ככל שיהיה,
בדיוק כמו ביטוח השריפות שאנו עושים על הבית שלנו.
וככל שהמדע מציע עוצמה והבטחה גדולים יותר,
כך גם החסרונות נעשים מפחידים יותר.
אנו הופכים יותר פגיעים מאי-פעם.
בתוך עשורים ספורים
למיליונים תהיה היכולת
לנצל לרעה את הביוטכנולוגיה המתפתחת במהירות,
בדיוק כפי שמנצלים לרעה כיום את טכנולוגיית הרשת.
פרימן דייסון, בהרצאת TED,
התנבא שילדים עתידים לעצב וליצור אורגניזמים חדשים
באותה יומיומיות שבה בני-דורו השתעשעו בערכות כימיה.
אז זה אולי נמצא בשולי המדע הבדיוני,
אבל אם יתממש ולו חלק מהתרחיש שלו,
האקולוגיה שלנו ואף המין שלנו
ודאי לא ישרדו לאורך ימים ללא פגע.
לדוגמה, ישנם קנאים אקולוגיים
שסבורים שמוטב לעולמנו, לגאיה,
אילו חיו בו הרבה פחות בני-אדם.
מה יקרה כשאנשים כאלה
ישלטו בטכנולוגיות של ביולוגיה מלאכותית
שתהיינה נפוצות עד שנת 2050?
ועד אז, סיוטי מדע-בדיוני נוספים
עלולים לעבור מהבדיון למציאות:
רובוטים טפשים שיתמרדו,
או רשת שתפתח בינה משלה
מאיימים על כולנו.
האם נוכל להישמר מסכנות אלה בעזרת תקנות?
ברור שעלינו לנסות, אבל היוזמות הללו
הן כה תחרותיות, כה גלובליות,
והלחץ המסחרי שמאחוריהן כה גדול,
שכל מה שניתן לביצוע אכן יבוצע, במקום כזה או אחר,
תהיינה התקנות אשר תהיינה.
כמו עם הסמים: אנו מנסים לשלוט בזה, אך לא מסוגלים.
ובכפר הגלובלי יהיו גם יהיו שוטי-כפר,
והטווח של מעשיהם יהיה גלובלי.
אז כפי שאמרתי בספרי,
אנו צפויים לדרך חתחתים במאה הנוכחית.
החברה שלנו עלולה לסבול מנסיגות -
למען האמת, יש סיכוי של 50% לנסיגה חמורה.
אך האם ייתכנו אירועים
חמורים אף יותר,
אירועים שבכוחם למחוק את כל החיים?
כשהופעל מאיץ חלקיקים חדש מסוים,
היו אנשים ששאלו בחרדה
אם בכוחו להשמיד את העולם, או, גרוע יותר,
לקרוע לגזרים את מרקם המרחב.
למרבה המזל, אפשר היה להרגיע את הרוחות.
אני ואחרים הזכרנו שהטבע
ערך אותם ניסויים
כבר אינספור פעמים
בתהנגשויות של קרניים קוסמיות.
אבל ודאי שהמדענים צריכים לנקוט זהירות
בניסויים שמחוללים תנאים
שאין להם תקדים בעולם הטבע.
הביולוגים צריכים להימנע מלשחרר
מחוללי מחלות מהונדסים-גנטית והרסניים.
ודרך אגב, סלידתנו הייחודית
מפני אסונות קיומיים של ממש
תלויה בשאלה פילוסופית ומוסרית,
והיא:
השוו שני תרחישים.
תרחיש א' מוחק 90% מהאנושות.
תרחיש ב' מוחק 100%.
באיזו מידה ב' גרוע מא'?
יש שיאמרו, ב-10%,
כי מניין ההרוגים גבוה ב-10%.
אבל אני טוען שב' גרוע ללא כל בסיס להשוואה.
כאסטרונום, אינני יכול להאמין
שבני האדם הם סוף הסיפור.
יש עוד 5 מיליארד שנים בטרם תכבה השמש,
והיקום עשוי להמשיך להתקיים לנצח,
כך שהאבולוציה שאחרי האדם,
כאן, על כדור הארץ, והרחק מעבר לו,
עשויה להיות ממושכת
כמו התהליך הדארוויני שאנו פירותיו,
ואף מופלאה ממנו.
ולמען האמת, האבולוציה בעתיד תתרחש הרבה יותר מהר,
בערכי זמן טכנולוגי,
ולא בערכי-זמן של ברירה טבעית.
ברור אם כן, לאור סיכונים עצומים אלה,
שאסור לנו להסכים ולו לסיכוי של אחד למיליארד
לכך שהכחדה אנושית תסכל
את הפוטנציאל הכביר הזה.
תרחישים מסויימים שהועלו
עשויים בהחלט להיות בגדר מדע בדיוני,
אבל אחרים עלולים להיות ממשיים להדאיג.
אימרה חשובה קובעת ש"בלתי-מוכּר"
איננו זהה ל"בלתי-סביר",
ולמעשה, זו הסיבה לכך שאנו, באוניברסיטת קיימברידג',
מקימים מרכז שמטרתו ללמוד כיצד ניתן למתן
סיכונים קיומיים אלה.
כדאי כנראה שמישהו, גם אם מדובר בקומץ אנשים,
ייתן את הדעת לאסונות האפשריים הללו.
ואנו זקוקים לכל עזרה אפשרית מאחרים,
כי אנו בבחינת האפוטרופוסים של נקודה יקרת-ערך, כחולה וחיוורת
אי-שם במרחבי היקום,
כוכב-לכת שלפניו עוד 50 מיליון מאות שנים.
אז בואו לא נסכן עתיד זה.
ואני רוצה לסיים בציטטה
מאת מדען דגול בשם פיטר מדוואר.
אני מצטט: "הפעמונים שמתריעים באוזני המין האנושי
"הם כמו פעמוני הצאן בהרי האלפים.
"הם מחוברים לצווארינו,
"ולכן זו מן הסתם אשמתנו
"שהם לא משמיעים צליל נאה ומתנגן."
תודה רבה לכם.
[מחיאות כפיים]