Fa deu anys vaig escriure un llibre que vaig titular
"¿El nostre segle final?". Amb interrogacions.
Els meus editors van suprimir els signes d'interrogació.
(Rialles)
Els editors nord-americans van canviar el títol per:
"La nostra hora final".
Als nord-americans els agrada la gratificació instantània i el contrari.
(Rialles)
El tema era:
la nostra Terra ha existit durant 45 milions de segles,
però aquest és especial:
és el primer en el que una espècie, la nostra,
té el futur del planeta a les seues mans.
Durant quasi tota la història de la Terra,
les amenaces han provingut de la natura:
malalties, terratrèmols, asteroides, etc.
però a partir d'ara, els pitjors perills provenen de nosaltres mateixos.
I ara no es tracta només de l'amenaça nuclear;
en el nostre món interconnectat,
les avaries a la xarxa poden estendre's a tot el món;
els viatges aeris poden propagar malalties en qüestió de dies;
i les xarxes socials poden sembrar el pànic i rumors
a la velocitat de la llum, literalment.
Ens preocupem massa per riscos menors:
accidents aeris improbables, substàncies cancerígenes als aliments,
dosis baixes de radiació, etc.;
però nosaltres i els responsables polítics
no assumim la possibilitat d'escenaris catastròfics.
Afortunadament, el pitjor encara no ha succeït.
De fet, potser no succeirà.
Però si un esdeveniment és potencialment devastador
val la pena pagar una prima considerable
per protegir-nos, encara que sigui poc probable,
com també tenim una assegurança d'incendis a la nostra casa.
I quant més poder i promeses ofereix la ciència,
més por donen els desavantatges.
Ens tornem més vulnerables.
D'aquí a unes poques dècades,
milions de persones tindran la capacitat
de fer mal ús dels ràpids avenços en biotecnologia,
de la mateixa manera que avui fan mal ús de la cibertecnologia.
Freeman Dyson, en una xerrada TED,
va preveure que els nens crearan i dissenyaran nous organismes
tan rutinàriament com la seva generació jugava amb jocs de química.
Això sembla quasi ciència ficció,
però si tan sols part de la seva predicció es complís,
la nostra ecologia i fins i tot la nostra espècie
segurament no sobreviuria molt de temps indemne.
Per exemple, hi ha alguns eco-extremistes
que pensen que seria millor per al planeta,
per a Gaia, que hi hagués molts menys humans.
Què passarà quan aquesta gent hagi dominat
les tècniques de la biologia sintètica
generalitzades al 2050?
Arribats a aquest punt, altres malsons de la ciència ficció
poden convertir-se en realitat;
robots ximples que es rebel·len,
o una xarxa que desenvolupa la seva pròpia ment
i ens amenaça a tots.
Podem protegir-nos d'aquests riscos mitjançant regulacions?
Certament hem d'intentar-ho, però aquestes empreses
són tan competitives i estan tan globalitzades
i impulsades per la pressió comercial
que qualsevol cosa que es pugui fer es farà en qualsevol lloc,
sense importar el que diguin les regulacions.
És com les lleis sobre drogues: intentem regular-les, però no podem.
I la vila global tindrà els seus propis ximples,
que tindran un abast mundial.
Així que, com dic al meu llibre,
tindrem un segle ple d'obstacles.
Potser la nostra societat pateixi retrocessos.
De fet, hi ha un 50% de possibilitat de patir un retrocés greu.
Però, hi ha esdeveniments concebibles
que poden ser encara pitjors,
esdeveniments que poden eradicar la vida?
Quan va aparèixer un nou accelerador de partícules,
alguns van preguntar amb inquietud
si podia destruir la Terra o, encara pitjor,
desintegrar el teixit espacial.
Afortunadament, els hem pogut tranquil·litzar.
Jo i altres hem assenyalat que la natura
ja ha fet els mateixos experiments
milions de vegades,
per mitjà de col·lisions de raigs còsmics.
Però els científics han de ser previnguts
amb els experiments que generen condicions
sense precedent en el món natural.
Els biòlegs haurien d'evitar l'alliberament
de patògens genèticament modificats potencialment devastadors.
I, per cert, la nostra particular aversió
al risc de veritables desastres existencials
depèn d'una qüestió filosòfica i ètica,
i és aquesta:
considerin dos escenaris.
L'escenari A anihila al 90% de la humanitat.
L'escenari B anihila al 100%.
Quant pitjor es l'escenari B que l'A?
Alguns dirien que un 10% pitjor.
El nombre de morts es un 10% superior.
Però jo defenc que el B és incomparablement pitjor.
Com astrònom, no puc creure
que els humans siguem el final de la història.
Falten 5.000 milions d'anys perquè el sol s'expandeixi,
i l'univers pot durar eternament.
Per això, l'evolució post-humana,
ací a la Terra i molt més enllà,
es pot prolongar tant com el procés darwinià
que ha conduït fins a nosaltres, i ser fins i tot més meravellosa.
I, en efecte, l'evolució futura succeirà molt més ràpid,
en una escala temporal tecnològica,
no en la escala temporal de la selecció natural.
Així que, a causa del molt que hi ha en joc,
no hauríem d'acceptar un risc de ni tan sols un entre mil milions
de que l'extinció humana ens llevi
aquest immens potencial.
Alguns del escenaris previstos
poden bé ser de ciència ficció,
però altres poden ser inquietantment reals.
Una màxima important diu que allò desconegut
no és el mateix que allò improbable,
i de fet, per això a la Universitat de Cambridge
estem creant un centre per estudiar com mitigar
aquests riscos existencials.
Sembla que val la pena que unes poques persones
pensin sobre aquests possibles desastres.
I necessitem tota l'ajuda que puguem obtenir,
perquè som els custodis d'un preciós
punt blau pàl·lid en un vast cosmos,
un planeta amb 50 milions de segles per davant.
No posem en perill aquest futur.
M'agradaria acabar amb una cita
d'un gran científic anomenat Peter Medawar:
"Les campanes que toquen pels homes
són com les campanes del bestiar alpí.
Pengen dels nostres colls,
i és culpa nostra si no emeten
un so melodiós i harmoniós".
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)